ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року 
м. Київ
справа №426/542/17
адміністративне провадження № К/9901/15926/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючий - Стародуб О.П., 
судді - Кравчук В.М., Єзеров А.А.
розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області на постанову Сватівського районного суду Луганської області від 01.02.2017 (суддя - Скрипник С.М.) та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду Луганської області від 02.03.2017 (судді - Гайдар А.В., Ханова Р.Ф., Василенко Л.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області про поновлення виплати пенсії по інвалідності, 
встановив: 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила:
- поновити строк звернення до суду;
- зобов`язати управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області поновити виплату їй пенсії по інвалідності 3 групи, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 01.06.2015 по 31.12.2015 року та з 01.05.2016 року.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом дитинства з 1996 року, довічно. Перебуває на обліку в УПФУ в Сватівському районі Луганської області та по 31.05.2015 отримувала пенсію по інвалідності.
Після призначення пенсії позивач продовжує працювати на посаді секретаря судового засідання Сватівського районного суду Луганської області та є державним службовцем.
На момент припинення виплати пенсії позивач також продовжувала працювати на зазначеній посаді.
З 01.04.2015 відповідачем виплату пенсії позивачу припинено з посиланням на вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII.
У січні 2017 року позивач звернулася до відповідача з заявою щодо причин невиплати їй пенсії.
Листом від 13.01.2017 відповідач повідомив позивача про відмову в поновленні виплати пенсії.
В обґрунтування відмови пенсійний орган посилається на ч.1 ст. 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 02.03.2015 №213-VIII, відповідно до якої пенсії призначені відповідно до цього закону у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється чинність пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус депутатів», не виплачуються з 01.04.2015.
Вважаючи дії відповідача щодо невиплати їй пенсії протиправними, позивач звернулась до суду з цим позовом.
В обгрунтування позовних вимог посилалась на те, що дії відповідача не відповідають чинному законодавству, порушують її соціальні права щодо пенсійного забезпечення.
Постановою Сватівського районного суду Луганської області від 01.02.2017 позов задоволено.
Поновлено строк звернення до суду за захистом порушеного права, як такий, що пропущений з поважних причин.
Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі поновити ОСОБА_1 виплату пенсії по інвалідності з дитинства 3 групи, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 01.06.2015 по 31.12.2015 року та з 01.05.2016 року.
Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02.03.2017 постанову Сватівського районного суду Луганської області від 01.02.2017 змінено.
В абзаці третьому постанови слова та цифри «та з 01.05.2016 року» виключено.
В інший частині постанову Сватівського районного суду Луганської області від 01.02.2017 залишено без змін.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що станом на 1 квітня 2015 року посада, на якій працює позивачка, дійсно, давала право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», у зв`язку з чим, відповідачем було припинено виплату пенсії позивачу з 1 квітня 2015 року.
Водночас, з 01.06.2015 позивач втратила право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», а тому відпали обставини, які на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» перешкоджали позивачу отримувати пенсію по інвалідності за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з огляду на що, з 01.06.2015 виплата позивачу пенсі підлягала поновленню.
Крім того суди дійшли висновку щодо поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду.
Змінюючи постанову суду першої інстанції в частині визначення дати поновлення виплати позивачу пенсії, апеляційний суд виходив з того, що 01.01.2016 набрав чинності Закон №911-VIII, відповідно до якого з 01.01.2016  тимчасово на період 2016 року почали діяти обмеження щодо виплати пенсії позивачеві з огляду на ту обставину, що вона працює на посаді, передбаченій Законом України «Про державну службу», що виключає виплату призначеної пенсії в зазначений період.
З рішеннями судів попередніх інстанцій не погодився відповідач, звернувся з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обгрунтування касаційної скарги посилався на те, що позивачу правомірно не здійснювалась виплата пенсії у спірний період, оскільки така не виплата відбувалась на виконання Закону №213-VIII, положення якого є чинними, не конституційними не визнавались, а тому підлягали обов`язковому виконанню та застосуванню  всіма органами державної влади.
Крім того, посилався на те, що судами безпідставно поновлено позивачу строк звернення до суду, оскільки пенсія є періодичним платежем, а тому про порушення своїх прав позивач повинна була дізнатись при отриманні пенсії, тобто 01.06.2015.
Заперечуючи проти касаційної скарги позивач просила у її задоволенні відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Вирішуючи питання застосування норм права у подібних правовідносинах, Верховний Суд України у постанові від 24.05.2016 (справа №333/6710/15-а) дійшов наступних висновків:
«1 квітня 2015 року набрав чинності Закон №213-VIIІ,    яким внесено зміни до статті 47 Закону №1058-IV та визначено, що тимчасово, у період з 1 квітня по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають    право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами від 17 листопада 1992 року №2790-ХІІ «Про статус народного депутата України», №889-VII, від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру», № 2453-VI, пенсії, призначені відповідно до Закону №1058-IV, не виплачуються.
Пунктом п`ятим Прикінцевих положень Закону №213-VIIІ передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до вищезазначених законів.
Оскільки Закон №213-VIIІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються,   зокрема, відповідно до Закону №2453-VI.
Таким чином, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що з 1 червня 2015 року особи, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, згідно з Законом №2453-VI, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону №1058-IV.»
В подальшому зазначений підхід підтримано Верховним Судом, зокрема у постановах від 26.07.2018 (справа №349/1415/16-а), від 02.10.2018 (справа №136/61/17), від 24.09.2019 (справа №456/3791/16-а), від 30.01.2020 у справі №155/1940/16-а, від 29.04.2020 (справа №490/9535/16-а).
Враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи та зазначені висновки Верховного Суду України, колегія суддів погоджується з висновками судів щодо наявності у позивача права на поновлення виплати пенсії, починаючи з 01.06.2015 по 31.12.2015.
Враховуючи, що в частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення судів попередніх інстанцій не були предметом касаційного оскарження, а тому за правилами частини 1 статті 341 КАС України,  в цій частині рішення судів не переглядаються.
Посилання відповідача в касаційній скарзі на пропуск позивачем строку звернення до суду є безпідставним, оскільки вказане питання вирішувалось судами попередніх інстанцій, за наслідками вирішення якого, з врахуванням наданих позивачем доказів, суди дійшли висновку щодо поважності причин його пропуску.
В свою чергу, за правилами частини 2 статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Таким чином, оскільки при ухваленні рішень суди порушень норм матеріального та процесуального права не допустили, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.
Керуючись статтями   341,    345,    349,    350,    355,    356 Кодексу адміністративного судочинства України,
постановив:
Касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області - залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 02.03.2017 та постанову Сватівського районного суду Луганської області від 01.02.2017, в частині, залишеній без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду Луганської області від 02.03.2017, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
О.П. Стародуб
В.М. Кравчук
А.А. Єзеров