06.10.21
22-ц/812/1413/21
Справа №490/676/19 Головуючий у 1-й інстанції Гаврасієнко В. О.
Провадження № 22ц/812/1413/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А
 
Іменем України
6 жовтня 2021 року                                                 м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої: Ямкової О. О.,
суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., 
із секретарем: Лівшенком О. С., 
за участю: представника позивачки – ОСОБА_1 , 
                представників відповідачів – Собчука О. В., Буряченко Т. М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_2 ,
поданої від її імені адвокатом Сіхарулідзе Дмитром Геннадійовичем, 
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Гаврасієнко В. О. в місті Миколаєві о 15 годині 55 хвилин із складенням його повного тексту по справі
за позовом 
ОСОБА_2 до 
Акціонерного товариства «Райффайзен Банк»,
(далі - АТ «Райффайзен Банк»),
Публічного акціонерного товариства «Вектор - Банк» 
(далі - ПАТ «Вектор-Банк»),
Товариства з обмеженою відповідальністю «Юргруп» 
(далі - ТОВ «Юргруп»),
ОСОБА_3 , 
про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними, 

В С Т А Н О В И Л А: 

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «Вектор-Банк», ТОВ «Юргруп», ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за кредитними договорами та іпотечними договорами з підстав, передбачених статтями 203, 215, частиною 1 статті 235, частиною 1 статті 227 ЦК України, та виходячи із положень статей 512, 514, 1077 ЦК України.
В обґрунтування позову посилалась на ті обставини, що між нею та відповідачем ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 7 грудня 2005 року та 15 жовтня 2007 року укладено два окремі кредитні договори та у їх забезпечення відповідно два іпотечних договори. 
У подальшому, у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язань, на підставі заочних рішень Заводського районного суду м. Миколаєва від 9 лютого 2011 року та 8 серпня 2012 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», постановлено про дострокове розірвання кредитних договорів та стягнення з ОСОБА_2 , як позичальниці, кредитних заборгованостей у розмірі 28 630, 62 доларів США та 48 869 грн 62 коп. пені, а також у розмірі 352 598 грн 88 коп. відповідно.
Потім 15 листопада 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк», 16 листопада 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Юргруп», та в свою чергу, 21 листопада 2016 року між ТОВ «Юргруп» та ОСОБА_3 укладено договори відступлення права грошової вимоги та права вимоги за іпотечними договорами, укладеними з позивачкою.
Посилаючись на вищенаведені обставини, позивачка зазначала, що укладення вищевказаних договорів відступлення права вимоги, які по своїй суті є договорами факторингу, порушило її права, як позичальниці, так як: банком передано право вимоги за зобов`язанням фізичної особи, яка брала споживчий кредит для особистого та сімейного використання, до юридичних осіб та фізичної особи, які не мають спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення послуги факторингу; при передачі права новому кредитору порушена процедура, встановлена Законом України «Про виконавче провадження»; в процесі укладення договору належна оплата новими кредиторами отриманого права вимоги не проведена, а сам договір укладено під час дії мораторію на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.
У відзиві на позов відповідач ОСОБА_3 вважав його вимоги такими, що не підлягають задоволенню, а викладені доводи безпідставними та заперечив щодо наявності ознак договору факторингу в укладеному між ним та ТОВ «Юргруп» договорі відступлення права вимоги. 
У відзиві на позовну заяву відповідач АТ «Райффайзен Банк Аваль» вважав, що її доводи ґрунтуються на припущеннях, та зауважив, що укладаючи з ПАТ «Вектор Банк» договір відступлення права вимоги передав новому кредитору усі боргові зобов`язання боржника за певну плату, припинивши таким чином відносини як з боржником, так і з новим кредитором, а тому не мав наміру у подальшому отримувати, як передбачає договір факторингу, кошти, як від клієнта, так і боржника. Послався на законодавчі норми та відповідну судову практику.
Аналогічного змісту відзив надано відповідачем ТОВ «Юргруп», яким додано, що право вимоги до позивачки товариством набуто та у подальшому відступлене «за номінальною вартістю» без стягнення будь-якої додаткової плати, внаслідок чого зобов`язання сторін за таким договором врегульовані загальними положеннями про купівлю-продажу з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина 3 статті 656 ЦК України). 
Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 1 квітня 2019 року матеріали позовної заяви та заяви про забезпечення позову ОСОБА_2 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «Вектор Банк», ТОВ «Юргруп», та ОСОБА_3 про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними передано за підсудністю до Заводського районного суду міста Миколаєва. 
Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 травня 2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 прийнято до провадження. 
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 вересня 2019 року заяву представника позивачки про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на нежитлове приміщення магазину розташованого АДРЕСА_1 . 
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.
Ухвалюючи рішення по справі, суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили що оскаржувані договори не відповідають вимогам чинного законодавства, та порушують її невизначене право. 
Не погодившись з таким рішенням, позивачка ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Сіхарулідзе Д. Г., подала апеляційну скаргу, зміст якої є тотожним змісту позовної заяви, без конкретизованих посилань на невірне застосування судом норм матеріального права чи неповне встановлення обставин, які мають значення для справи. Але зазначаючи, що рішення суду є необґрунтованим та ухвалене з порушенням норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 вважав рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню через безпідставність її доводів. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач АТ «Райффайзен Банк», посилаючись на те, що є правонаступником АТ «Райффайзен Банк Аваль», вважало рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідачем ТОВ «Юргруп» відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 1 жовтня 2021 року уточнено дані відповідача АТ «Райффайзен Банк», у зв`язку із заміною його найменування з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на АТ «Райффайзен Банк».
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Судом встановлено, що 7 грудня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», який у подальшому змінив найменування на АТ «Райффайзен Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №14/08-112/21522 у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом 49 700 доларів США (т. 1. а.с.12-13).
В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між його сторонами укладено іпотечний договір №3732, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 та нежитлові приміщення магазину промислових товарів в будинку АДРЕСА_1 (т. 1. а.с.14-16).
Зі змісту вищенаведених договорів, укладених між первісним кредитором та ОСОБА_2 вбачається, що в них відсутні заборони на передачу та відступлення права вимоги за зобов`язаннями боржника. 
Також 15 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», який у подальшому змінив найменування на АТ «Райффайзен Банк», укладено кредитний договір 014/08-112/69789, за умовами якого кредитор надав позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 252 000 грн на споживчі цілі ( т.1 а.с.17-23).
В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором того ж дня між кредитором та позичальником укладено іпотечні договори №2702 та №2703, предметом яких є нежитлові приміщення магазину промислових товарів та квартира АДРЕСА_3 (т.1 а.с.24-33).
Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 9 лютого 2011 року, яке набрало законної сили 22 лютого 2011 року, кредитний договір, укладений 7.12.2005 між сторонами, розірвано, а з позичальниці ОСОБА_2 солідарно з поручителем стягнута кредитна заборгованість станом на 17.10.2010 на суму 28 630,63 долара США та 48 869 грн 62 коп. пені (т.2 а.с.164-165). У подальшому банком нарахована заборгованість за процентами за період з 18.12.2010 і по день набрання законної сили рішенням суду – 21.02.2011 на суму 676,08 доларів США.
Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 8 серпня 2012 року, яке набрало законної сили 19 квітня 2016 року, кредитний договір, укладений 15.10.2007 між сторонами, розірвано, а з позичальниці ОСОБА_2 кредитна заборгованість станом на 25.03.2011 в загальному розмірі 352 598 грн 88 коп. (т.2 а.с.157-163). Після чого банком нарахована заборгованість за процентами за період з 26.03.2011 та по 21.08.2012, як день закінчення строку на оскарження судового рішення, на суму 45 000 грн 45 коп..
15 листопада 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено за плату у простій письмовій формі договір відступлення права грошової вимоги до боржника ОСОБА_2 щодо погашення заборгованості по кредиту, процентам за користування кредитом та пенею, що виникла за двома кредитними договорами, згідно заочних рішень Заводського районного суду міста Миколаєва від 9.02.2011 та 8.08.2012 (т.1 а.с.130-133). В цей же день укладено договір про відступлення права вимоги за нарахованою заборгованістю за процентами на суми 676,08 доларів США та 45 000 грн 45 коп..
Того ж дня між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено нотаріально посвідчений договір відступлення прав вимоги за іпотечними договорами від 15 жовтня 2007 року між первісним кредитором з позивачкою (т. 1. а.с.34-36, 137-138).
Згідно виписки з рахунку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» отримано кошти в розмірі 390 000 грн за договорами відступлення права вимоги (відповідно на 40 000 грн та 350 000 грн) (т. 1. а.с.140)
15 листопада 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Юргруп» у простій письмовій формі за плату в 360 000 грн та 40 000 грн укладено договори відступлення грошової вимоги до боржника  ОСОБА_2  щодо погашення заборгованості по кредиту, процентам за користування кредитом та пенею, що виникла за двома кредитними договорами, згідно заочних рішень Заводського районного суду міста Миколаєва від 9.02.2011 та 8.08.2012 (т.1 а.с.92-109), та грошової вимоги за кредитними договорами на суми заборгованості за процентами за період з 18.12.2010 по 21.02.2011 в розмірі 676,08 доларів США та відповідно за період з 26.03.2011 по 21.08.2012 в розмірі 45 000 грн 45 коп. (т.1 а.с.92-96).
Того ж дня між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Юргруп» укладено нотаріально посвідчений договір № 1732 відступлення права вимоги за іпотечними договорами укладеними 15 жовтня 2007 року між первісним кредитором з ОСОБА_2 (т.1 а.с.43-45, 104-109).
За змістом вищенаведених договорів вбачається, що при їх укладенні новим кредитором ПАТ «Вектор Банк» засвідчено, що він є банком, діє на підставі банківської ліцензії, та надає банківські та інші фінансові послуги (т.1 а.с.132), а ТОВ «Юргруп» є зареєстрованою та існуючою згідно чинного законодавства України фінансовою компанією (т.1 а.с.98, 109, 162).
За такого доводи позивачки та її представника щодо відсутності у відповідачів права на надання фінансових послуг є такими, що спростовуються матеріалами справи, в тому числі щодо не здійснення оплати за отримане право вимоги новим кредитором на користь первісного. 
21 листопада 2016 року між ТОВ «Юргруп» та ОСОБА_3 укладено у простій письмовій формі за плату в 398 910 грн та 58910 грн договори відступлення грошової вимоги до боржника  ОСОБА_2  щодо погашення заборгованості по кредиту, процентам за користування кредитом та пенею, що виникла за двома кредитними договорами, згідно заочних рішень Заводського районного суду міста Миколаєва від 9.02.2011 та 8.08.2012 (т.1 а.с.88-91), та грошової вимоги за кредитними договорами на суми заборгованості за процентами за період з 18.12.2010 по 21.02.2011 в розмірі 676,08 доларів США та відповідно за період з 26.03.2011 по 21.08.2012 в розмірі 45 000 грн 45 коп. (т. 1. а.с.82-87, 110-113).
Зі змісту перелічених договорів відступлення права вимоги вбачається, що кожного разу до нового кредитора передавалось право вимоги з ОСОБА_2 в межах сум заборгованості за кредитними договорами, які вона, як позичальниця, повинна була сплатити на користь кредитора на підставі заочних рішень Заводського районного суду міста Миколаєва, постановлених за його позовами, які вказані нею самою в позовній заяві, та окремо за сумами нарахованих процентів у період до моменту набрання рішеннями суду законної сили.
Разом з тим, не оспорюючи самого розміру таких вимог і підстав для їх виникнення, позивачка обґрунтовувала свої доводи тим, що відповідачі не мали права на укладення таких договорів між собою, оскільки за своїм змістом ці угоди не є договорами цесії, а фактично є договорами факторингу. 
Однак ці доводи позивачки суперечать як обставинам справи, так і нормам матеріального права, що обґрунтовано враховано судом першої інстанції.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За положеннями частини 1 статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини 1 статті 512 ЦК України). Не може бути замінений кредитор у зобов`язанні, якщо це встановлено договором або законом (частина 3 статті 512 ЦК України). 
Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.
За висновками, які зроблені Великою Палатою Верховного Суду (далі - ВП ВС) при ухваленні постанови від 16 березня 2021 року під час розгляду справи № 906/1174/18, визначено, що договір відступлення права вимоги при його укладанні сторонами повинен мати такі ознаки: 1) предметом цього договору є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. 
Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
На протилежність договору про відступлення права вимоги договір факторингу повинен мати інші ознаки, а саме: 1) його предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови.
Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому.
За такого, беручи до уваги вищенаведені правові висновки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, викладеним ним у рішенні, та вважає, що договори відступлення права грошової вимоги, яка виникла як заборгованість за кредитними договорами, що була стягнута, в тому числі на підставі рішення судів, та права вимоги за іпотечними договорами, за їхніми спільними суттєвими ознаками є договорами, за якими банк у зобов`язаннях із боржницею замінений на ПАТ «Вектор Банк», ТОВ «Юргруп» і востаннє на ОСОБА_3 , як нового кредитора. Кожен із нових кредиторів, з огляду на черговість його заміни, не набув право здійснювати фінансові операції відносно боржниці, оскільки за умовами договорів відступлення права вимоги у кожного з них, у свій час, виникло лише право вимагати виконання визначеного грошового зобов`язання, в тому числі і в межах сум, стягнутих за рішеннями суду, та як його забезпечення і за договорами іпотеки. 
Отже, такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу. Вони є змішаними, бо містять елементи різних договорів (частина 2 статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору). 
Крім того за висновками, викладеними у постанові ВП ВС від 8 червня 2021 року у справі №346/1305/19 та постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18, Велика Палата відступила від висновку, сформульованому у її постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11, внаслідок чого нею визначено, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи не суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України.
Тому доводи позивачки та її представника, висловлені в позовній заяві та апеляційній скарзі за цими обставинами, є помилковими.
Крім того ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі ОСОБА_2 не надано доказів удаваності спірних договорів, а також порушення її прав, як позичальниці та боржниці, у зв`язку з укладенням кредитного договору та іпотечного договору, а також обов`язку з виконання простроченого грошового зобов`язання, визначеного первісним кредитором, і підтвердженого ним на підставі рішень судів, та переданого у подальшому в незмінному вигляді за договорами про відступлення права вимоги. 
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо необхідності порушення процедури переведення боргу, та необхідності її здійснення в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження», то колегія суддів зазначає, що в порядку вищевказаного Закону замінюється сторона виконавчого провадження за наявності укладених договорів про відступлення права вимоги, а не навпаки. 
При цьому, посилаючись на позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 19 серпня 2014 року при розгляді господарської справи, адвокат позивачки не навів протилежні висновки, висловлені Верховним Судом України при розгляді цивільної справи №6-122цс13 у постанові від 20 листопада 2013 року при формуванні правової позиції, яка є аналогічною висновкам, викладеним у постанові від 17 січня 2020 року об`єднаної палати КГС ВС у справі №916/2286/16, де зазначається про те, що заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги, правонаступництва тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача, за наявності такого договору.
Твердження апелянта щодо порушення відповідачами обмежень, передбачених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є помилковим тлумаченням нею чинного законодавства, оскільки предметом оспорених у судовому поряду договорів є лише відступлення права вимоги за зобов`язанням, обсяг яких визначено за рішеннями суду та на підставі нарахувань, здійснених первісним кредитором, та без права здійснення додаткових нарахувань новим кредитором. 
Усі інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, які належним чином встановлені та досліджені судом першої інстанції, а тому не впливають на обґрунтованість його висновків.
На підставі викладеного та у відповідності до положень, передбачених статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстав для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України немає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від її імені адвокатом Сіхарулідзе Д. Г., залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєві від 26 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів, у випадках передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча                                          О. О. Ямкова
Судді                                                 С .Ю. Колосовський
                                                       О. В. Локтіонова