ПОСТАНОВА 
Іменем України

07 грудня 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 405/1445/18
провадження № 22-ц/4809/1009/21 

       Кропивницький апеляційний суд у складі: 

               головуючого судді - Письменного О.А., 
               суддів - Голованя А.М., Карпенка О.Л., 
               при секретарі –  Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Парк 8» на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області у складі судді Мумиги І.М. від 26 вересня 2018 року у справі за позовом  ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Парк 8», третя особа - приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Бєлінський Ігор Дмитрович про визнання недійсним договору міни земельної ділянки,- 

встановив:

       У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Парк 8» (далі - ТОВ «Агро-Парк 8»), третя особа - приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Бєлінський І. Д., про визнання недійсним договору міни земельних ділянок та визнання незаконним державного акта.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 7 грудня 2015 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Парк 8», від імені якого діяв директор - ОСОБА_2 , укладено договір міни земельних ділянок, за умовами якого вона передала у власність товариству належну їй на праві приватної власності земельну ділянку площею 7,61 га, кадастровий номер 3522883800:02:000:0013, розташовану на території Нечаївської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області, а товариство передало їй земельну ділянку площею 0,0048 га, кадастровий номер 3525287600:02:000:2336, яка розташована на території Подорожненської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області.
Зазначила, що обмін земельних ділянок був нерівнозначний, тому вони домовилися про доплату їй різниці у вартості земельних ділянок, а саме за 7,6052 га за ринковою вартістю землі, але після укладення договору міни товариство обумовлені кошти їй не сплатило. Вважає що фактично між ними вчинено договір купівлі-продажу земельної ділянки, а тому договір міни є удаваним правочином, який приховує договір купівлі-продажу земельної ділянки.
Крім того, вказала, що з даного питання вона зверталася до Міністерства юстиції України і 4 грудня 2017 року отримала відповідь, в якій зазначено, що при посвідченні договору міни нотаріусом не в повній мірі здійснена перевірка повноважень посадової особи ТОВ «Агро-Парк 8», так як відсутнє рішення загальних зборів товариства щодо обмеження повноважень директора.
Посилаючись на ці обставини, а також на пункт 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, яким не допускається купівля-продаж або інший спосіб відчуження земельних ділянок, позивач просила визнати недійсним договір  міни земельних ділянок, укладений 7 грудня 2015 року нею та ТОВ «Агро-Парк 8», посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського нотаріального округу Бєлінським І. Д. та зареєстрований за №1533 та визнати незаконним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 7,61 га, розташовану на території Нечаївської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області, виданий ТОВ «Агро-Парк 8».
Ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2018 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 7,61 га, розташовану на території Нечаївської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області, виданого ТОВ «Агро-Парк 8».
Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2018 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір міни земельних ділянок, укладений 7 грудня 2015 року ОСОБА_1 та ТОВ «Агро-Парк 8», посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського нотаріального округу Бєлінським І. Д. і зареєстрований за № 1533.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ТОВ «Агро-Парк 8», посилаючись на порушенням судом норм процесуального  права та неправильного застосуванням норм матеріального права, просило рішення скасувати і відмовити в задоволенні позову. Зокрема зазначено, що всі норми діючого законодавства були дотримані при укладенні договору міни земельної ділянки, а саме обміняні земельні ділянки використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, договір міни укладений між сторонами добровільно та посвідчено нотаріально.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 10 січня 2019 року рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2018 року залишено без змін, скасовано заходи забезпечення позову, які накладені ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08.11.2018.
Постановою Верховного Суду від 27 січня 2021 року задоволено частково касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Парк 8», постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 січня 2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Судом встановлено, що 7 грудня 2015 року ОСОБА_1 та ТОВ «Агро-Парк 8», від імені якого діяв директор - Бойченко О. О., уклали договір міни земельних ділянок, за умовами якого ОСОБА_1 передала у власність товариству належну їй на праві приватної власності земельну ділянку площею 7,61 га в межах згідно з планом, кадастровий номер 3522883800:02:000:0013, розташовану на території Нечаївської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області, а товариство передало їй земельну ділянку площею 0,0048 га в межах згідно з планом, кадастровий номер 3525287600:02:000:2336, розташовану на території Подорожненської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області.
Відповідно до інформаційних довідок Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку від 3 березня 2018 року та від 7 вересня 2017 року, ТОВ «Агро Парк 8» є власником земельної ділянки площею 7,61 га (кадастровий номер3522883800:02:000:0013), яка розташована на території Нечаївської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області, а ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0048 га (кадастровий номер 3525287600:02:000:2336), розташованої на території Подорожненської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області.
З відповіді Міністерства юстиції України за № 47190/С-26987/19 від 4 грудня 2017 року вбачається, що при посвідченні оспорюваного договору міни нотаріусом не в повній мірі була здійснена перевірка повноважень посадової особи ТОВ «Агро-Парк 8», так як відсутнє рішення загальних зборів товариства щодо обмеження повноважень директора, що свідчить про недотримання нотаріусом вимог пункту 1 гласи 5 розділу 1 Порядку проведення перевірки організації роботи державних нотаріальних контор, державних нотаріальних архівів, організації нотаріальної діяльності приватних нотаріусів, дотримання державними і приватними нотаріусами порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил нотаріального діловодства, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 17 лютого 2014 року № 357/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 лютого 2014 року за № 298/25075.
Відповідно до положень статей 6 і 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (частина перша статті 78 ЗК України).
Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина друга статті 78 ЗК України).
Земельне законодавство України базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України).
Встановлена пунктом 15 Розділу Х «Перехідні положення» ЗК України заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення (у редакції, чинній до 01 січня 2019 року) передбачала винятки, одним з яких була можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону, а не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай).
Відповідно до пункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.
За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України).
У разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву (частина перша статті 14 Закону № 899-IV).
Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку (абзац одинадцятий частини першої статті 5 Закону № 899-IV).
Частиною першою статті 14 Закону № 899-IV визначено один з випадків можливого обміну земельними ділянками, що використовуються власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а не регулює обмін земельними частками (паями), права на які підтверджені сертифікатом, і розподіленими та визначеними у натурі земельними ділянками, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв).
Статтею 14 Закону № 899-IV не заборонено обмін земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не заборонено обмін іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення.
Заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення визначена у підпункті «б» пункту 15 Розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (у редакції, чинній до 01 січня 2019 року) та винятки щодо можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення.
Наявність у сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій передбаченого в абзаці одинадцятому частини першої статті 5 Закону № 899-IV повноваження оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку (з 01 січня 2019 року - до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку), не виключає можливість обміну згідно з чинним законодавством земельними ділянками, на які вже були видані державні акти на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв).
У рішенні від 22 травня 2018 року Європейський суд з прав людини у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsitsyura v. Ukraine), що набуло статусу остаточного 22 серпня 2018 року, зазначив, що законодавча заборона відчуження земельних ділянок становить втручання у мирне володіння майном заявників (§ 104). Заборона відчуження та її продовження мали підґрунтя у національному законодавстві, яке ніколи не визнавалось неконституційним (§ 105). Органи влади України послідовно протягом майже двох десятиліть визначали своєю метою кінцеве запровадження належним чином врегульованого ринку землі, розглядаючи заборону відчуження як проміжний етап на шляху до досягнення цієї мети. Сам характер заборони відчуження, проголошена ціль її запровадження та продовження полягали по суті у наданні часу для розгляду можливих альтернатив абсолютній забороні продажу (§ 129).
Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 149), вважаючи, що це є достатньою справедливою сатисфакцією за будь-яку моральну шкоду, завдану заявникам (§ 156).
Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Водночас рішення Європейського суду з прав людини від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16) не може тлумачитися як спеціальний дозвіл на вільний обіг земельних ділянок сільськогосподарського призначення безвідносно до приписів нормативних актів України.
Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (провадження № 14-66цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-172цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-5цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-464цс16.
Необхідно враховувати, що сторони договору міни (обміну) від 07 грудня 2015 року обмінялися сформованими земельними ділянками, які зареєстровані, цільове призначення яких ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а тому на спірні правовідносини не поширюються положення Закону № 899-IV, дія якого поширюється на обмін розподілених між власниками та визначених у натурі земельних ділянок, але які ще не зареєстровані за власниками, тобто таких, які не можуть бути об`єктом цивільних прав.
Земельні ділянки, обмін яких було здійснено, не знаходяться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Отже, правовідносини, які виникли між сторонами унаслідок укладення договору міни, не суперечать підпункту «б» пункту 15 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, та відповідають положенням статей 203, 715, 716 ЦК України.
Аналогічні висновки щодо застосування наведених статей ЦК України та ЗК України у подібних до спірних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 61-7122св19.
Щодо тверджень позивача про те, що укладений договір міни є удаваним правочином, оскільки фактично між ними вчинено договір купівлі-продажу земельної ділянки, слід зазначити наступне. 
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Враховуючи те, що позивач на підтвердження факту укладання договору купівлі-продажу належних доказів суду не надала, тому доводи про те, що договір міни, який укладений між сторонами є удаваним правочином, не знайшли свого підтвердження. При цьому, як зазначено позивачем у позовній заяві, кошти за різницю у вартості земельних ділянок вона не отримувала. 
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що оспорюваний договір міни вчинено директором ТОВ «Агро-Парк 8», який статутом товариства уповноважений на укладення даного договору, зокрема у п. 2 ч.3 ст. 36 Статуту ТОВ «Агро-Парк 8» «Компетенція Директора» вказано, що з урахуванням визначених Статутом та Законодавством, рішень Загальних зборів застережень щодо компетенції Директора, він вчиняє будь-які правочини, угоди, інші юридичні акти, а також розпоряджається майном і коштами Товариства, за винятком випадків, коли рішення Загальних зборів встановлено обмеження за предметом та характером правочинів, або якщо вартість майна або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує розмірі, встановленого та затвердженого рішенням Загальних зборів. Будь-яких рішень Загальних зборів щодо обмеження директора ТОВ «Агро-Парк 8» на укладення оспорюваного правочину суду не надано.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
З огляду на викладене, доводи позивача щодо обґрунтованості позовних вимоги не знайшли свого підтвердження, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання договору міни укладеного між сторонами недійсним.
За таких обставин, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Згідно п. 1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, то на підставі вимог ст.141 ЦПК України, з позивача на користь ТОВ «Агро-Парк 8» підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг в розмірі 2594 грн. 01 коп.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Парк 8» задовольнити.
Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Парк 8», третя особа - приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Бєлінський Ігор Дмитрович про визнання недійсним договору міни земельної ділянки – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Парк 8» судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг в розмірі 2594 грн. 01 коп. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.12.2021.

Судді: 

О.А. Письменний А.М. Головань О.Л. Карпенко