ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/1233/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богатиря К.В.
суддів: Бєляновського В.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Арустамян К.А.

за участю представників сторін:
Від АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - адвокат Пронюк В.Я.
Від ТОВ «Управдом» - адвокат Дубовка С.А.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2021 (суддя суду першої інстанції – Желєзна С.П., час і місце оголошення рішення: 03.08.2021 (повний текст складено – 10.08.2021), м. Одеса, просп. Шевченко, 29, Господарський суд Одеської області)  
по справі № 916/1233/21
за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом»
про стягнення  288  494,93 грн., –

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне   товариство   «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до   Товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом» про стягнення заборгованості у загальному розмірі 288   494,93 грн.,   яка складається із пені у розмірі 76  025,55 грн.,   трьох відсотків річних у розмірі 87  436,83 грн., збитків   від інфляції у розмірі 125  032,55 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору купівлі-продажу природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019 в частині  своєчасної оплати вартості поставленого природного газу.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.08.2021 позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» пеню у розмірі 10 000,00 грн., три відсотки річних у розмірі 87 436,83 грн., збитки від інфляції у розмірі 125 032,55 грн., судовий збір у розмірі 4 327,42 грн.; в решті позову відмовлено.
Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції керувався тим, що відповідачем було порушено прийняті на себе грошові зобов`язання щодо здійснення своєчасної оплати вартості природного газу, поставленого на виконання умов договору  №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019, а здійснений позивачем розрахунок збитків від інфляції та трьох відсотків річних є правильним та обґрунтованим, тому вимоги щодо стягнення на користь позивача трьох  відсотків річних у розмірі 87 436,83 грн. та збитків від інфляції у розмірі 125 032,55 грн. підлягають задоволенню.
Приймаючи рішення в частині стягнення пені, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем було здійснений правильний та обґрунтований розрахунок пені у розмірі 76 025,55 грн., однак суд вважає за правомірне зменшити розмір нарахованої позивачем пені до суми  10  000,00 грн.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2021 по справі №916/1233/21. 
Позивач вказує, що здійснюючи підприємницьку діяльність, Відповідач повинен самостійно нести всі ризики: як щодо дотримання норм чинного законодавства України, так і щодо належного виконання добровільно взятих на себе договірних зобов`язань, оскільки Відповідач погодився з умовами договору щодо порядку і строків виконання грошових зобов`язань, а також погодився з умовами договору щодо відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Також суб`єкт підприємницької діяльності повинен самостійно нести юридичну відповідальність за допущені у своїй діяльності правопорушення. Укладаючи договір на поставку природного газу Відповідач усвідомлював всі ризики та свідомо, з доброї волі погодився на умови поставки, в тому числі і щодо нарахування пені.
Апелянт зазначає, що у зв`язку з тим, що Відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, чим порушив умови Договору, Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» правомірно нарахувала пеню.
На думку позивача, судом першої інстанції не прийнято до уваги, що зменшення розміру штрафних санкцій на 90 % нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених договором) отримання грошових коштів за надані ним послуги.
Окрім того, апелянт вказує, що нараховані штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні з невиконаним зобов`язанням за договором постачання природного газу.
Керуючись викладеним вище, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 66  025,55 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» щодо стягнення пені у сумі 66 025,55 грн., у стягненні якої було відмовлено, задовольнити.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/1233/21 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді - Бєляновський В.В., Філінюк І.Г., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2021.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.09.2021 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2021 по справі №916/1233/21 - залишено без руху; встановлено Акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» строк для усунення недоліків при поданні апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів сплати судового збору у сумі 3     405,00 грн. –       протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали; роз`яснено Акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.
14.09.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої було додано докази сплати судового збору у встановленому законом розмірі. Таким чином недоліки апеляційної скарги було усунуто.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2021 по справі №916/1233/21; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 11.10.2021; призначено справу № 916/1233/21 до розгляду на 19 жовтня 2021 о 16:00; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами.
11.10.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ «Управдом» надійшов відзив на апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2021 по справі №916/1233/21.
Відповідач зазначає, що  у позові взагалі не зазначено про наявність боргу по Договору від 30.09.2019 за куплений відповідачем у Позивача природний газ. На момент подачі позову Відповідачем повністю оплачений Договір від 30.09.2019 щодо купівлі природного газу, тобто відповідачем виконані зобов`язання по Договору від 30.09.2019.
Відповідач також вказує, що заявлений Позивачем у позові розмір штрафних санкцій (пені) надмірно великий.
Позивач просить у задоволенні апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Одеської області від 03 серпня 2021 року по справі № 916/1233/21 відмовити повністю.

19.10.2021 у судовому засіданні прийняли участь представники АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - адвокат Пронюк В.Я. та ТОВ «Управдом» - адвокат Дубовка С.А.
Оскільки представники сторін з`явилися у судове засідання, то на думку колегії суддів в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2021 по справі №916/1233/21 по суті, адже у даному випадку ніщо не перешкоджає вирішенню спору та не повинно заважати здійсненню правосуддя у встановлений строк.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У даному випадку, апелянт просить переглянути рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2021 по справі №916/1233/21 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 66  025,55 грн.
З огляду на це, колегія суддів вважає за потрібне переглянути рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2021 по справі №916/1233/21 лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 66  025,55 грн. В іншій частині рішення господарського суду за даною апеляційною скаргою перегляду не підлягає.

30.09.2019 між АТ «НАК «Нафтогаз України» (Постачальник) та ТОВ «Управдом» (Споживач) було укладено договір постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23,  відповідно до  п. п. 1.1, 2.1   якого Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві у жовтні 2019 року – квітні 2020 року природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору.
Пунктом 1.2. Договору було встановлено, що Газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води  населенню. 
Шляхом підписання додаткових угод №1 від 29.10.2019,  №2 від 12.11.2019, №3 від 09.12.2019, №4 від 26.12.2019,  №5 від 28.01.2020, №6 від 24.02.2020, №7 від 23.03.2020, №8 від 30.07.2020, №9 від 22.05.2020, №10 від 22.06.2020, №11 від 22.07.2020, №12 від 31.07.2020, №13 від 25.08.2020 сторонами  було неодноразово  внесено зміни до договору  постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019р.
Відповідно до п. 3.1, 3.8  договору постачання природного газу  №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019 право власності на природний газ переходить від Постачальника до Споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу  права  власності на природний газ  Споживач  несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ. Приймання-передача природного газу, переданого Постачальником Споживачу у відповідному місці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу
Умовами п. 5.1 договору постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019  встановлено, що оплата за газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за звітним місяцем поставки газу. 
Згідно з п. 5.4 договору постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019 у  разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового  збору сторони погоджують, що грошова сума, яка надійшла від Споживача, погашає вимоги Постачальника у такій послідовності, незалежно  від призначення платежу, визначеного Споживачем:  у першу чергу   відшкодовуються витрати Постачальника, пов`язані з одержанням виконання;  у другу - сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи;  у третю чергу - погашається основна сума заборгованості за використаний природний газ, компенсація вартості послуг на відключення та відшкодування збитків.
Відповідно до п. 7.2 договору постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019 у разі прострочення  Споживачем  оплат згідно п. 5.1, 5.6  цього договору, останній    зобов`язується сплатити Постачальнику  пеню у розмірі 17,8 % річних, але не більше подвійної облікової ставки  Національного банку України, що діяла у період, за який нараховуються пеня, розраховану  від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.  
Додаткового угодою №5 від 28.01.2020 до договору постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019 сторонами було зменшено   розмір пені   до розмірі 14,2% річних, але не більше подвійної облікової ставки  Національного банку України, що діяла у період, за який нараховуються пеня, розраховану  від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.  Згідно п. 4  додаткової угоди її умови застосовуються до правовідносин сторін з 01.01.2020. 
Як  вбачається з матеріалів справи,  АТ «НАК «Нафтогаз України» було поставлено «Управдом» природний газ, загальна вартість якого складає  7 807 946,39 грн. Проте, вартість отриманого на підставі договору №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019 газу оплачувалась ТОВ «Управдом» із порушенням встановленого п. 5.1 договору строку.
На виконання умов договору постачання природного №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019  між сторонами по справі було підписано наступні акти  приймання-передачі природного газу: акт від 31.10.2019 на суму 320 928,65 грн.; акт від 30.11.2019 на суму 1  100  728,51 грн.; акт від 31.12.2019 на суму 1 403 218,44 грн.; акт від 31.01.2020 на суму 2 055 527,95 грн.; акт від 29.02.2020  на суму 1 342 654,67 грн.; акт від 31.03.2020 на суму 916 265,26 грн.; акт від 30.04.2020 на суму 235 701,24 грн.; акт від 31.05.2020 на суму 79 031,88 грн., акт від 30.06.2020 на суму 72 812,56 грн.; акт від 31.07.2020 на суму 68 155,07 грн.; акт від 31.08.2020 на суму 87 156,12 грн.; акт від 30.09.2020 на суму 125 766,04 грн. Таким чином, загальна вартість поставленого позивачем природного газу складає 7 807 946,39 грн. 
З доданих  АТ «НАК «Нафтогаз України» документів до позовної заяви, а саме довідок про стан рахунку вбачається, що ТОВ «Управдом» вартість  поставленого  позивачем протягом  жовтня 2019 року -  вересня 2020 року природного газу 15.01.2021 була оплачена у повному обсязі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Статтею 193 Господарського  кодексу України  встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 
У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України  договір  є  обов`язковим  для  виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст. 179 Господарського  кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.  
Відповідно до ч. 1  ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» від 9 квітня 2015 року № 329-VIII (з наступними змінами і доповненнями)  постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами.
Згідно зі  ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до положень ст.ст.  662,  664 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.
Згідно ч. ч. 1, 2  ст. 692 ЦК України  покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього,  якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.  Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.    
Відповідно до  ст. 530 ЦК України  якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтями  610,  612 ЦК України  встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З посиланням на умови п. 7.2 договору постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019 та приписи чинного законодавства, позивачем було нараховано ТОВ «Управдом»  до сплати пеню у  загальному  розмірі  76 025,55 грн. за порушення строків оплати вартості поставленого природного газу, яка була розрахована позивачем окремо на заборгованість по кожному із актів.
Відповідно до ч. 1 ст.  549, п. 3 ч. 1 ст.  611 ЦК України  у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки – грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов`язання. Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань. Частиною ст. ст. 547, 548 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань"  платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
При здійсненні нарахування пені слід мати на увазі приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно з якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Згідно з п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» (з наступними змінами і доповненнями) огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. 
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, заявленої  до стягнення,  колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правильність та обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку, що свідчить про наявність правових підстав для  присудження до стягнення із відповідача  на користь позивача пені у розмірі 76 025,55 грн.
Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до ч.1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо  належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Господарський суд зауважує, що приписами чинного законодавства не встановлено   переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких суд може зменшити неустойку, а, отже,  вирішення вказаного  питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Управдом» згідно умов договору постачання природного газу №9237/1920-ТЕ-23 від 30.09.2019  має право використовувати  отриманий від позивача природний газ виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.  
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності ТОВ «Управдом»  є комплексне обслуговування об`єктів. 
Згідно наданої  ТОВ «Управдом»  довідки від 08.06.2021  заборгованість мешканців багатоквартирних будинків за надані  відповідачем послуги складає 5 462 538,10 грн.
Вищевказані обставини свідчать про те, що можливість своєчасного виконання  відповідачем прийнятих на себе за умовами договору грошових зобов`язань ставиться в залежність від оплати населенням послуг з опалення та підігріву води. 
Судова колегія вважає, що наведене вище у своїй сукупності є винятковою обставиною, яка є підставою для зменшення розміру пені.
Керуючись наданим законом правом суду на зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених до стягнення, приймаючи до уваги здійснення ТОВ «Управдом» господарської діяльності з надання послуг опалення та постачання гарячої води населенню, відшкодування вартості яких залежить безпосередньо від виконання споживачами власних обов`язків, існування заборгованості мешканців багатоквартирних будинків перед ТОВ «Управдом», приймаючи до уваги сплату відповідачем всього розміру вартості поставленого позивачем природного газу до моменту звернення позивача до суду із даними позовними вимогами, враховуючи, що періоди прострочення погашення заборгованості є незначними, керуючись  приписами ч. 3  ст. 551 ЦК України, ч.1 ст. 233 Господарського кодексу України, та принципом збалансованості інтересів сторін, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає правомірним зменшення розміру нарахованої позивачем пені  до суми  10 000,00 грн.,  яка підлягає  стягненню на користь позивача.

Щодо посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 04.02.2020 у справі 918/116/19, колегія суддів зазначає наступне.
Даною постановою суд касаційної інстанції залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими зменшено на 50% розмір заявленої до стягнення пені. При цьому в зазначеній постанові Верховним Судом зазначено, що:
« 8.17. Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.
8.18. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
8.19. Враховуючи викладене, Суд доходить висновку про те, що зазначені критерії дотримані судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні питання про зменшення пені та обґрунтовано зменшено розмір заявленої до стягнення пені на 50%, враховуючи, що зменшення розміру штрафних санкцій на 99 % нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених договором) отримання грошових коштів за надані ним послуги».
З огляду на підстави зменшення розміру пені, якими керувалися суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, постанова Верховного Суду у справі № 918/116/19 ухвалені хоча й за правового регулювання спірних правовідносин схожого з тим, що має місце в цій справі (у частині стягнення розміру пені), але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у цій справі № 916/1233/21, тобто зазначена справа № 918/116/19 і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками (в частині стягнення пені), що свідчить про неподібність правовідносин у них.
З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що висновок суду першої інстанції у справі, що розглядається, ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України та відповідає сформованій судовій практиці судом касаційної інстанції щодо застосування норм права, зокрема, частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 12.12.2018 у справі № 921/110/18, від 14.01.2019 у справі № 925/287/18, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 27.03.2019 у справі № 912/1703/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 03.06.2019 у справі № 914/1517/18, від 23.10.2019 у справі № 917/101/19, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі № 911/873/19, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, чим спростовуються доводи апеляційної скарги в зазначеній частині.

Окрім того, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що зменшення судом розміру пені завдає йому збитків, і при зменшенні пені суд не дослідив негативні наслідки, спричинені позивачеві, оскільки, відповідно до норм статей 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Між тим, під час вирішення даного спору, позивачем не надано, а відтак матеріали справи не містять доказів, які підтверджують імовірність збитків або засвідчували наявність збитків у позивача, у зв`язку з несвоєчасним виконанням прийнятих на себе зобов`язань відповідачем.
Колегія суддів також зазначає, що на користь позивача було стягнуто три  відсотки річних у розмірі 87 436,83 грн. та збитків від інфляції у розмірі 125 032,55 грн.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Таким чином, позивачу було відшкодовано його матеріальні втрати від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та надано компенсацію від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Інші доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Названий  Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Суд ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Приймаючи дане рішення, суд відповідно до ст. 86 ГПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Висновки апеляційного господарського суду:

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Будь-яких підстав для скасування рішення господарського суду за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.
За вказаних обставин оскаржуване рішення господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

                                                             ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2021 по справі №  916/1233/21 залишити без змін.
Витрати на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 25.10.2021.

Головуючий                 К.В. Богатир

Судді:                 В.В. Бєляновський

                 І.Г. Філінюк