Номер провадження: 22-ц/813/6618/21 
Номер справи місцевого суду: 522/4097/16-ц
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря – Рибачук О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шевченківський девелопмент» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2020 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Шевченківський девелопмент», третя особа на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору Публічне акціонерне товариство «Імексбанк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, 

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
10 березня 2016 року Публічне акціонерне товариство «ІмексБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Шевченківський Девелопмент» про визнання недійсним договору № 1 про відступлення права вимоги від 18.12.2014 року.
В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням внесених змін) позивач посилається на те, що між ПАТ «ІМЕКСБАНК» та ТОВ «Шевченківський Девелопмент» укладено Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №80/12 від 24.09.2012 року, на строк до 10.10.2016 року включно.
11 жовтня 2019 року за результатами проведення торгів між ПАТ "ІМЕКСБАНК" та ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» був укладений Договір №108 про відступлення прав вимоги, предметом якого зокрема було відступлення права вимоги за Кредитним договором №80/12 від 24.09.2012 року. 
Права позивача порушені тим, що на підставі спірного Договору №1 про відступлення права вимоги від 18.12.2014 року, що до ТОВ «Шевченківський Девелопмент» від ОСОБА_2 начебто перейшло право вимоги грошових коштів від позивача за Договором №1000008548 від 02.07.2014 року про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20.01.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та AT «ІМЕКСБАНК», внаслідок чого з порушенням норм чинного законодавства було вчинено залік зустрічних однорідних вимог з AT «ІМЕКСБАНК» за кредитним договором, укладеним між AT «ІМЕКСБАНК» та ТОВ «Шевченківський Девелопмент», право вимоги за яким в свою чергу було відступлене ТОВ «ФК «Геліос».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2020 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» до ОСОБА_1 , ТОВ «Шевченківський девелопмент», третя особа на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору ПАТ «ІМЕКСБАНК» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги задоволено. Визнано недійсним Договір відступлення права вимоги №1 від 18.12.2014 року, укладений між ТОВ «Шевченківський Девелопмент» та ОСОБА_2 .

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ТОВ «Шевченківський Девелопмент» просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також тим, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають фактичним обставинам справи.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що 18.12.2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Шевченківський Девелопмент» було укладено Договір № 1 про відступлення права вимоги (далі - «Договір відступлення»).

Відповідно до п. 1.1. Договору відступлення первісний кредитор ОСОБА_2 відступає, а новий кредитор ТОВ «Шевченківський Девелопмент» набуває право вимоги, належне первісному кредитору у відповідності до Договору 1000008548 від 02.07.2014 року про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20.01.2014 року Вклад «Постійний клієнт» 13 міс» вид вкладу «ПосК13м11$» (далі - основний договір), укладеного між первісним кредитором та AT «ІМЕКСБАНК».
Згідно з п. 1.2. Договору відступлення, за цим договором новий кредитор одержує право, замість первісного кредитора, вимагати від боржника сплати грошових коштів за банківським вкладом у розмірі, визначеному вп. 2.1, цього Договору.
До нового кредитора переходять усі права та обов`язки первісного кредитора за основним договором (п. 1.3. Договору відступлення).
Умовами п. 2.1. Договору відступлення право вимоги передбачено, право вимоги, що відступається, становить суму банківського вкладу у розмірі 127 460,65 доларів США та суму нарахованих відсотків по даному вкладу відповідно до умов основного договору.
У п. 3.1., 3.2. Договору відступлення зазначено, що у зв`язку з відступленням права вимоги за цим договором новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду в сумі 2 009 850,51 грн. без ПДВ, що за курсом НБУ станом на 18.12.2014 року становить 127 460.65 дол. США. Сторони визначають порядок сплати ціни Договору відступлення окремою угодою.
Суд першої інстанції з посиланням на статті 215, 216 ЦК України обґрунтовує право оспорювати правочин не лише стороною (сторонами) правочину, але й іншими, третіми особами, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» та погоджується з доводами позивача про те, що Договір відступлення укладений з порушенням норм чинного законодавства та підлягає скасуванню, оскільки відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.
Також, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що правочин щодо відступлення права вимоги є нікчемними з огляду на положення пункту 7 частини 3 статі 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» адже відступлення права вимоги здійснений (Договір № 1 про відступлення права вимоги від 18.12.2014 року) надають перевагу кредитору і одночасно пов`язаною з банком особою – ОСОБА_2 . Окрім цього судом першої інстанції зазначається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є рідними братами, то в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», при укладанні Договору про відступлення права вимоги №1 від 18.12.2014 року був допущений конфлікт інтересів.
Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.
По-перше, відповідно до п.1.10 Розділу IV Інструкції «Про порядок регулювання діяльності банків України» затвердженою Постановою Правління Нацбанку України №368 від 28.08.2001 року. (далі Постанова №368), в редакції, яка діяла на момент укладання спірного правочину із відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, 
до інсайдерів - фізичних осіб належать:
а) особи, які мають істотну участь у банку;
б) керівники банку, керівник підрозділу внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів правління банку;
в) керівники юридичних осіб, які мають істотну участь у банку;
г) керівники та контролери споріднених осіб банку;
ґ) керівники та контролери афілійованих осіб банку;
д) асоційовані особи будь-якої фізичної особи, зазначеної в підпунктах "а" - "ґ" цього пункту.
Відповідно до п.1.14 Постанови №368 Банк має забезпечити наявність відповідних інформаційних систем для виявлення активних операцій з інсайдерами, ведення переліку інсайдерів банку, визначення обсягу операцій щодо кожного інсайдера, а також загального обсягу таких операцій з метою їх моніторингу. 
Отже, ПАТ «ІМЕКСБАНК» відповідно до вимог нормативних актів НБУ повинен був вести перелік власних інсайдерів. ПАТ «ІМЕКСБАНК» (його правонаступником ТОВ «ФК «Геліос») не надано переліку інсайдерів складеного Банком в якому зазначено інсайдером Клімова О.М.

По-друге, згідно п.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом першої інстанції не досліджено, що зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі Договору відступлення вже розглядалось судами. 
Так, рішенням Господарського суду Одеської області від 14.04.2016р., у справі №916/551/16, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14.06.2016р. та Постановою Вищого господарського суду України від 05.10.2016 р., відмовлено у позові ПАТ "ІМЕКСБАНК" до ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" про визнання недійсним правочину, а саме: правочину з заліку зустрічних однорідних вимог, вчиненого ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" на підставі повідомлення про зарахування однорідних вимог від 18.12.2014р. для зарахування зустрічних однорідних вимог за договором №1000008548 від 02.07.2014р. про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20.01.2014р. вклад "Постійний клієнт" 13 міс" вид вкладу "ПосК13м11$", що укладений між AT "ІМЕКСБАНК" та ОСОБА_2 та за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №80/12 від 24.09.2012 р.
Ухвалою судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 28 листопада 2016 року, по розгляду заяви Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Імексбанк» про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 5 жовтня 2016 року у справі № 916/551/16 за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Імексбанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Шевченківський Девелопмент» про визнання недійсним правочину, відмовлено у допуску справи № 916/551/16 до провадження Верховного Суду України.
Також, Господарським судом Одеської області розглядалась справа № 916/3661/15 за позовом: акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" до товариства з обмеженою відповідальністю "УКРБУДСПЕЦТЕХ", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Шевченківський Девелопмент" про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності. Позов у даній справі обґрунтовано тим, що на думку позивача, кредит ТОВ «Шевченківський девелопмент» є не погашеним, а Договір про відступлення не приймається до уваги. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 13 вересня 2018 р. у справі № 916/3661/15 у задоволені позовних вимог АТ «Імексбанк» відмовлено в повному обсязі. Постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 29.01.2019 р. у рішення Господарського суду Одеської області у даній справі залишено без змін, в задоволені апеляційної скарги АТ «Імексбанк» - відмовлено.
Висновки Південно-Західного апеляційного господарського суду, викладені у постанові від 29.01.2019 р. у справі № 916/3661/15 ґрунтуються, зокрема, на тому, що рішення Господарського суду Одеської області від 14.04.2016р., у справі №916/551/16, постанова Одеського апеляційного господарського суду від 14.06.2016р. та Постанова Вищого господарського суду України від 05.10.2016 р., є чинними, не скасовані та є обов`язковими для виконання. 
Таким чином, питання законності Договору відступлення та відсутності конфлікту інтересів вирішено судами при розгляді справ № 916/3661/15 та №916/551/16, суд першої інстанції у даній справі не наділений повноваженнями переглядати законність судових рішень в іншій справі, які є чинними.
Визначення факторингу міститься у ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за якою факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Також суд першої інстанції посилався на положення ст. ст. 1077, 1078, 1079, 1082 Цивільного кодексу України та п. 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06.02.2014 № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231».
Як вбачається зі змісту статей 512, 1077 Цивільного кодексу України, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. Разом з тим, із частини першої статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.
В рішенні суду першої інстанції не зазначено належних доказів того, що Договір №1000008548 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20.01.2014 р. пов`язаний з підприємницькою діяльністю, або що ОСОБА_2 був суб`єктом підприємницької діяльності. Відсутність доказів того, що «клієнт за договором факторингу», як зазначає суд, а саме — ОСОБА_2 , був суб`єктом підприємництва, унеможливлює застосування до Договору відступлення правил щодо договорів факторингу.
За предметом договорів, приписами законодавства передбачено наступне розмежування: за договором цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).
Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. 
Розмір винагороди фактора може встановлюватись у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається або у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.
Судом першої інстанції помилково здійснено розрахунок ціни відступлення права вимоги за оскаржуваним Договором відступлення та визначено її нижчою, ніж сума банківського вкладу. Судом першої інстанції не враховано, що практика обчислення та обліку іноземної валюти, а саме — долару США, для цілей операцій фінансових установ становить використання розрахунку за один долар США з округленням до чотирьох знаків після коми.
Так, наприклад, у рішенні Правління Національного банку України від 14.05.2020 р. № 327-рш «Про схвалення Змін до Порядку оцінки за справедливою вартістю цінних паперів резидентів, що перебувають у власності Національного банку України або приймаються ним як забезпечення виконання зобов`язань», саме зазначено, що розрахунки з усіх показників здійснюються відповідно курсу гривні до долара США (із розрахунку за один долар США з округленням до чотирьох знаків після коми).
Аналогічна позиція викладена у рішенні Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 25.09.2012 р. № 1284 «Про затвердження Положення про порядок складання адміністративних даних щодо здійснення діяльності організаторами торгівлі, оприлюднення інформації та подання відповідних документів до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку». Там також всі показники розрахунку у іноземній валюті зазначаються з округленням до чотирьох знаків після коми. 
Таким чином, сума Договору про відступлення розрахована відповідно до курсу долара США станом на день його укладення із розрахунку 15,7684 гри. за 1 долар США становить 2 009 850,51 грн., що не відповідає висновкам суду першої інстанції. 
На думку суду першої інстанції, за наявності документально підтверджених грошових вимог до банку (боржника) щодо його грошових зобов`язань, ТОВ «Шевченківський Девелопмент» стає кредитором цього банку. Водночас, за висновками суду першої інстанції, кредиторські вимоги ТОВ «Шевченківський Девелопмент», які ґрунтуються на Договорі про відступлення, не можуть бути задоволені за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які мають інше призначення і спрямування (відшкодування вкладникам коштів за їхніми вкладами) з огляду на не набуття ТОВ «Шевченківський Девелопмент» прав вкладника банку за Договором про відступлення, що узгоджується з висновками Верховного Суду, наведеними в рішенні від 23.07.2020 р.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. 
Враховуючи те, що за фактичних обставин справи, за Договором відступлення не здійснено погашення вимог до АТ «Імексбанк» за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, колегія суддів вважає, що вищенаведені аргументи суду першої інстанції мають бути відхилені.
Судом першої інстанції в рішенні від 23.07.2020 р. зроблено висновки про те, що Договір відступлення має ознаки удаваного правочину, є нікчемним та, за наслідками розгляду справи, відповідно, недійсним.
Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Для визначення правочину удаваним, необхідно довести: 1) факт укладення правочину, що, на думку суду, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 р. у справі №521/17654/15-ц, від 25 лютого 2021 р. у справі № 331/8103/16, 23 січня 2019 р. у справі №522/14890/16-ц, від 06 червня 2018 р. у справі № 910/19473/17.
Судом першої інстанції не визначено спрямованості волі сторін в правочині, який суд визначив, як удаваний, який саме правочин насправді вчинено сторонами, які інші права і обов`язки, ніж ті, що передбачені Договором відступлення, виникли між сторонами. Тож, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності ознак удаваного правочину стосовно Договору відступлення.
Щодо одночасного визнання судом першої інстанції Договору відступлення нікчемним і недійсним, колегія суддів погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.
Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 р. у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 р. у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 р. у справі №357/3394/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 р. у справі №916/3156/17.
Колегія судів також не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що станом на 18.12.2014 року у АТ «ІМЕКСБАНК» не було заборгованості по виплаті банківського вкладу ОСОБА_2 , внаслідок ненастання строку виконання зобов`язань, тобто ОСОБА_2 не міг відступити право вимоги боргу, шляхом укладенням з ТОВ «Шевченківський Девелопмент» саме договору відступлення права вимоги №1 від 18.12.2020 року.
Відповідно до ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
Відповідно до чч. 1-3 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Відповідно до ст. 1068 ЦК України, банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов`язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.
Відповідно до ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, який діяв на момент відступлення права вимоги за банківським вкладом, затверджений Постановою правління Національного банку України від 12.11.2003 № 492.
Наведені положення ст.ст. 1058, 1066, 1068, 1071 ЦК України та Порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, які регулюють правовідносини за договорами банківського вкладу, не містять жодних вказівок про те, що зобов`язання за цими договорами є нерозривно пов`язаними з особою кредитора (власника рахунку, вкладника), що, в свою чергу, свідчить про допустимість уступки права вимоги за згаданими договорами.
Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 у справі № 6-65цс13 та у постанові від 09.04.2014 у справі № 6-12цс14 висловлено правовий висновок про те, що зобов`язання за договором банківського вкладу (депозиту) не є такими, що нерозривно пов`язані з особою вкладника.
Крім того, положення Порядку відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах не містять обмежень щодо права вкладника (клієнта) передати право вимоги за договором вкладу (депозиту) шляхом уступки права вимоги на користь іншої особи, оскільки уступка вимоги за даним видом договору відповідає його правовій природі, а саме, на рахунки даного виду кошти надходять для зберігання і використання банком виключно від їх власника і по закінченню терміну їх зберігання повертаються власнику (кредитору банка) за вказівкою власника коштів або шляхом перерахування на його розрахунковий рахунок, або шляхом видачі готівкових коштів.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У даному випадку власник коштів, розміщених на вкладному (депозитному) рахунку, розпорядився ними у спосіб, дозволений законом, а саме, уступивши право вимоги відповідачу, незалежно від строку закінчення договору банківського вкладу. 
Як зазначено у постанові Вищого господарського суду України від 05.10.2016 р. у справі №916/551/16: «Господарськими судами попередніх інстанцій враховано вказані вимоги закону і правильно відхилено доводи позивача щодо ненастання строку виконання зобов`язання банку перед відповідачем як новим кредитором за договором банківського вкладу (депозиту) від 02.07.2014, які ґрунтуються на помилковому ствердженні про те, що з урахуванням приписів cт.cт.1066, 1068, 1071 ЦК України та п.1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12.11.2003 № 492 (далі - Інструкція), зобов`язання за цим договором банківського вкладу нерозривно пов`язані з особою кредитора (вкладника ОСОБА_2 - власника рахунку), яким до банку не направлялося розпорядження про дострокове відкликання вкладу та її перерахування на користь відповідача». 
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до п.2, 3 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Отже, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо клопотання про закриття апеляційного провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Відповідно до ч. 3 ст. 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Відповідно до пп. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
Клопотання щодо поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Приморського суду м. Одеси від 23 липня 2020 року сформовано скаржником у апеляційній скарзі. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року клопотання скаржника про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2020 року задоволено, поновлено процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2020 року та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Шевченківський девелопмент». 
Ухвала суду апеляційної інстанції вмотивована тим, що повний текст оскаржуваного рішення виготовлено 27 липня 2020 року, 21 серпня 2020 року скаржник надіслав апеляційну скаргу з додатками на адресу Приморського районного суду міста Одеси, однак зазначене відправлення було втрачено, про що повідомило ТОВ «Спецкур`єр» листом №25 від 07 жовтня 2020 року та листом №01 від 06 січня 2021 року, після отримання повідомлення про втрату відправлення скаржник підготував новий пакет документів для подання до суду.
Таким чином, апеляційним судом встановлено поважність причин пропуску скаржником процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду, яке знайшло своє документальне підтвердження.
Підстави для закриття апеляційного провадження у справі передбачені ч. 1 ст. 362 ЦПК, зокрема суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження у разі, якщо: 1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги; 2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної- дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Підстава для закриття апеляційного провадження, як помилкове відкрите, чинним ЦПК України не передбачено. 
Щодо врахування правових позиції Верховного суду, викладених в Постановах від 14.04.2021 р. у справі № 333/7819/14-ц, 19.04.2021 р. у справі № 711/11085/15-ц, суд зазначає, що наведені позивачем правові позиції не підлягають застосуванню з огляду на відмінність обставин для відкриття апеляційного провадження у справах № 333/7819/14-ц, 711/11085/15-ц від обставин, встановлених судом у даній справі, та необхідність застосування судами при вирішенні питання щодо поновлення пропущеного процесуального строку імперативної норми ч. 2 ст. 358 ЦПК України. 

Згідно із ч. 2 ст. 358 ЦПК України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Рішення Приморського районного суду у даній ухвалено 23.07.2020р., повний текст рішення виготовлено 27.07.2020р. Враховуючи правила обчислення процесуальних строків, визначених статтями 122 - 124 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження Рішення Приморського районного суду у справі № 522/4097/16-ц розпочав свій сплив 28.07.2020 р., а сплинув 26.08.2020р. Апеляційна скарга подано ТОВ «Шевченківський девелопмент» 10.02.2021р., тобто у межах річного строку з дня складення повного тексту судового рішення, визначеного ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» про закриття апеляційного провадження у справі відмовити. 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шевченківський девелопмент» задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 23 липня 2020 року скасувати.
Постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Шевченківський девелопмент», третя особа на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору Публічне акціонерне товариство «Імексбанк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 11 жовтня 2021 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                                       А.І. Дришлюк