Ухвала
 
18 жовтня 2021 року
місто Київ
 
справа № 320/12514/14-ц
провадження № 61-16234ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 лютого 2021 року у складі судді Бахаєва І. М., постанову Запорізького апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Гончар М. С., Маловічко С. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
ОСОБА_1 у грудні 2014 року звернулася до суду з позовом до неповнолітнього ОСОБА_2 , від імені якого діє його законний представник ОСОБА_3 , про визнання недійсним заповіту від 20 грудня 2007 року, складеного ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Горох Людмилою Іванівною, з підстав неусвідомлення заповідачем значення своїх дій та неможливості керування ними у момент складання розпорядження на випадок своєї смерті (складання заповіту).
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Запорізької області від 18 липня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зробив висновок, що оспорюваний заповіт від 20 грудня 2007 року за формою та змістом відповідає вимогам закону. Суд констатував, що під час складення ОСОБА_4 заповіту на користь онука ОСОБА_2 волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі, оскільки зібрані у справі докази не свідчать про те, що у момент складення заповіту він не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, що підтверджено висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 09 лютого 2018 року № 69.
Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 січня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 липня 2019 року на підставі пункту 4 частини другої статті 394 ЦПК України.
Стислий виклад позиції заявника
ОСОБА_1 у жовтні 2019 року звернулися до суду про перегляд рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 січня 2019 рокуза нововиявленими обставинами.
Заява обґрунтовувалася тим, що після ухвалення судового рішення та набрання ним законної сили їй стали відомі обставини, які не були і не могли бути їй відомі під час розгляду цієї справи, та унеможливлюють виконання рішення суду. Заявник повідомила, що квартира АДРЕСА_1 є власністю ОСОБА_4 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 , на яку не оформлена спадщина у встановленому законом порядку.
На переконання заявника, зазначені обставини, які свідчать про неналежність документів на житлове приміщення, призвели до прийняття необґрунтованого та незаконного рішення.
Стислий виклад змісту рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 лютого 2021 року та постановою, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 15 вересня 2021 року, заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 січня 2019 року залишено без задоволення.
Суд першої інстанції, з яким погодився суду апеляційної інстанції, зробив висновок, що доводи заявника про те, що право власності на спірну квартиру не оформлено у встановленому законом порядку, не знайшли свого підтвердження письмовими доказами, відповідно такі доводи є необґрунтованими, тому не можуть бути підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами.
Суд апеляційної інстанції додатково зазначив, що обставини, на які посилається заявник як на підставу для перегляду судового рішення у порядку статті 423 ЦПК України, не є нововиявленими, оскільки фактично зводяться до незгоди із рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 січня 2019 року.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 28 вересня 2021 року звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 лютого 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 вересня 2021 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що судами першої та апеляційної інстанції не враховано письмові докази, а саме відомості Мелітопольської державної нотаріальної контори, що після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про право на спадщину не видавалося; постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріальною конторою не видавалася.
Зазначені обставини існували на час розгляду справи, однак не були і не могли бути відомі заявнику, які, на переконання заявника, є підставою для перегляду рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 січня 2019 року за нововиявленими обставинами.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.
Норми права, застосовані судом
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, після її перегляду в апеляційному порядку.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.
Такий висновок суд зробив з огляду на таке.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.
При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частина четверта, п`ята статті 423 ЦПК України).
Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
За змістом наведених правових норм необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.
Судам потрібно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.
Необхідною умовою нововиявленої обставини, визначених пунктом 3 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що суд, рішення якого переглядається врахував або посилався на судове рішення, яке у подальшому було скасовано.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Оцінка доводів касаційної скарги
На переконання заявника, нововиявленою обставиною є відомості Мелітопольської державної нотаріальної контори про те, що після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про право на спадщину не видавалося, постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріальною конторою не виносилася. Судами першої та апеляційної інстанцій не досліджено наведені обставини.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду першої інстанції із заявою про перегляд рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 січня 2019 року за нововиявленими обставинами, посилалася на те, що ОСОБА_4 не було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, зазначене унеможливлює визнання права власності ОСОБА_2 на зазначене житлове приміщення. Також судами не враховано, що відсутні докази на підтвердження звернення ОСОБА_2 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом.
В оцінці наведених доводів суди повинні також дослідити та встановити, чи наведені заявником обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
Зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 320/12514/14-ц за наслідками розгляду позову випливає, що ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання недійсним заповіту від 20 грудня 2007 року, складеного ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , з підстав неусвідомлення заповідачем значення своїх дій та неможливістю керування ними під час складення заповіту.
Отже, у наведеній справі, враховуючи підстави позову, встановленню та дослідженню підлягали обставини щодо стану здоров`я ОСОБА_5 під час складення ним такого заповіту, що могло бути підтверджено або спростовано висновком судової експертизи, зокрема висновком посмертної судово-медичної психіатричної експертиз.
Наведений письмовий докази надає можливість судам першої та/або апеляційної інстанцій встановити обставини на підтвердження або спростування підстав позову щодо стану здоров`я заповідача на момент складення ним заповіту, зокрема, чи усвідомлювала ця особа значення своїх дій та чи могла керувати ними.
Доводи щодо підставності набуття права власності ОСОБА_2 на квартиру  АДРЕСА_1 ; відсутність у спадкодавця документів про право власності на зазначену квартиру; відсутність доказів про прийняття спадщини та відмову у вчиненні нотаріальної дії не є тими доказами на підтвердження обставин або їх спростування щодо стану заповідача на момент складення ним заповіту.
За наведених обставин суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 лютого 2021 року та перевіряючи доводи ОСОБА_1 щодо наявності нововиявлених обставин, зробив правильний висновок, що обставини, на які посилається, заявник не є нововиявленими для справи обставинами.
Залишаючи без змін ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 лютого 2021 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області віл 24 січня 2019 року, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що наведені заявником підстави та обставини не є нововиявленими у розумінні статті 423 ЦПК України і не можуть бути підставою для скасування судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наведені в скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України, та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 лютого 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 вересня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про визнання заповіту недійсним, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко