Справа № 136/432/21
Провадження № 22-ц/801/2241/2021
Категорія: 8
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шпортун С. В.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року	Справа № 136/432/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 серпня 2021 року, ухвалене суддею Липовецького районного суду Вінницької області Шпортун С.В.,
ВСТАНОВИВ:
В березні 2021 року  ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частку нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності. 
Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у шлюбі, який 18.09.2019 розірвано. Під час шлюбу ними побудовано житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 , житловою площею 39,9 кв.м, який оформлено на ОСОБА_1 , хоча він був побудований у період шлюбу та за рахунок спільних коштів. 
Позивач вказує, що в добровільному порядку вона з відповідачем не змогла домовилися щодо поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності їх як подружжя, тому в судовому порядку просить визнати житловий будинок - спільною сумісною власністю подружжя та провести розподіл спільного майна подружжя, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину будинку.
Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом. 
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. 
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 26 серпня 2021 року позов задоволено. Визнано, нерухоме майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, спільною сумісною власністю подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку. Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у позові, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом не враховано ту обставину, що позивач не приймала участі, ні коштами, ні працею у будівництві домоволодіння, оскільки поліпшення майна відбулося лише за рахунок його особистих заробітків (коштів), так як він, починаючи з 1991 року, а саме двадцять років, перебував на заробітках за кордоном, за свої кошти проводив будівництво та наступні капітальні ремонти. Зазначає, що майно є його особистою власністю, так як будинок будували батьки, який він успадкував після смерті батька ОСОБА_3 . Крім того, покази свідків не є належними та допустимими доказами у справі, а тому не можуть братись до уваги.
На апеляційну скаргу позивач подала відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. 
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 25.09.1975 перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 6), який 18.09.2019 було розірвано.
З свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 18.06.1985 виданого на підставі рішення виконкому Липовецької селищної Ради народних депутатів №73 від 28.05.1985 взамін свідоцтва виданого від 29.08.1984, зареєстрованого у КП "ВООБТІ" слідує, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказане майно зареєстроване в органах БТІ 28.06.1985, в силу діючого на час виникнення даних правовідносин (а.с.7).
Відповідно до Витягу з рішення Липовецької селищної ради народних депутатів Липовецького району Вінницької області від 16.12.1986 за №170, було впорядковано вулиці та нумерацію в селищі Липовець - у п.21 зазначено ОСОБА_1 існуючий номер - 6а, присвоєно номер - 16 (а.с.9).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що житловий будинок набуто в період шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відтак кожному із подружжя належить по Ѕ його частині.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права із правильним застосуванням правових висновків.
Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Між сторонами виник спір щодо права спільної сумісної власності на нерухоме майно набуте в шлюбі та про визнання за позивачем права власності на Ѕ частку у ньому. 
Відповідно до пункту 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного Кодексу України цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Статтею 22 КпШС України встановлювалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до ст.ст. 24-25 КпШС України передбачалось, що виключно майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.
Судом встановлено, що під час шлюбу сторони набули у власність житловий будинок, хоча він оформлений на відповідача, однак в силу ст. 22 КпШС України, є спільним майном подружжя.
Вирішуючи спір суд першої інстанції правильно виходив із того, що будинок був нажитий сторонами у шлюбі, тому у відповідності до ст. 22 КпШС України,  ОСОБА_2 користується рівними правами на майно та має право на Ѕ частину вказаного майна.
З чим погоджується апеляційний суд.
В апеляційній скарзі відповідач вказував на те, що поліпшення будинку відбулося за рахунок тільки його коштів, однак, апеляційний суд наголошує на тому, що купуючи будівельні матеріали та здійснюючи оплату інших необхідних платежів, відповідач вважається таким, який діє за згодою другого з подружжя.
Крім того, кошти зароблені відповідачем під час шлюбу мають статус спільного сумісного майна.
Заперечуючи проти позову, скаржник вважає, що позивач немає права на житловий будинок та не визнає його спільним майном подружжя. 
Однак, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу скаржником не спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Враховуючи, що право власності на вказаний будинок набутий сторонами під час шлюбу, він є спільною сумісною власністю подружжя.
Статтями 69-70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать пропрезумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
Згідно ч. 3 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Враховуючи викладене, судом першої інстанції вірно встановлено, що житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а позивач має право на його поділ, шляхом визнання її права на 1/2 частину у вказаному об`єкті нерухомості. При цьому суд першої інстанції правильно зробив висновок, що відповідач не довів належними доказами, що даний будинок був набутий ним у власність в порядку спадкування.
При вирішенні спору, судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.
Позивач надала суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.
З огляду на викладене, відповідач в супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не довів ті обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, як на підставу для відмови у задоволенні позову.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального та матеріального права.
Доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що будинок отриманий ним у спадщину, а тому є особистою власністю, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними та такими, що не впливають на суть і правильність ухваленого судом рішення, оскільки дані твердження не підтверджені належними доказами, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді. 
Доводи апеляційної скарги дублюють відзив відповідача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, та є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення та додаткового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.
На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та відповідно до вимог п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 16 листопада 2021 року.    

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді                                                                          О.В. Ковальчук

                                                                               Т.Б. Сало