ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/18993/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Огурцов О.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 листопада 2021 року                                                                                     м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого-судді                              - Єгорової Н.М.,
суддів                                                   - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа - Управління поліції охорони в м. Києві, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії щодо неприйняття рішення про нарахування і виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності третьої групи,
- зобов`язати прийняти рішення про нарахування і виплату позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності третьої групи,
- зобов`язати здійснити виплату позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності третьої групи.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо повернення документів щодо здійснення виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 без прийняття Міністерством внутрішніх справ України рішення по суті відповідно до Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850.
Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням інвалідності третьої групи та прийняти одне з рішень, передбачених пунктом 9 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850.
У задоволенні решти адміністративного позову відмовлено.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію» відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850, який діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію», а обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України. Проте, Міністерство внутрішніх справ України, повертаючи матеріали на призначення позивачу одноразової грошової допомоги, лише зауважило, що нарахування та виплата такої допомоги повинна здійснюватися за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом для Національної поліції України, що свідчить про не прийняття жодного рішення за результатами розгляду заяви позивача про призначення та виплату одноразової грошової допомоги в порушення пункту 9 названого Порядку, яким не передбачено право МВС України повертати документи без прийняття відповідного рішення по суті. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, а в іншій частині - залишити рішення без змін.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що на момент встановлення позивачу групи інвалідності Закон України «Про міліцію», яким передбачено соціальний захист працівників міліції та виплату одноразової грошової допомоги втратив чинність 07 листопада 2015 року, у зв`язку з чим положення Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 не поширюється на працівників податкової міліції. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №357/1734/17.
Більш того постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2018 року № 1146, яка набрала чинності 04 січня 2019 року, були внесені зміни, зокрема, до підпункту 9 пункту 5 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, чітко визначено, що виплата одноразової грошової допомоги колишнім працівникам міліції охорони здійснюється за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом для Національної поліції. Як наслідок, позовні вимоги стосовно зобов`язання МВС України здійснити нарахування га виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності III групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ є необґрунтованими.
Окремо відповідач зазначає, що у Державному бюджеті України видатки на забезпечення діяльності Державної служби охорони та його структурних підрозділів для МВС додатково не передбачені. МВС України взагалі є неналежним відповідачем у справі, оскільки фінансування МВС України на потреби Поліції охорони (Державної служби охорони) за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС України, законодавством не передбачено. Фінансування поліції охорони здійснюється на засадах госпрозрахунку за рахунок коштів, одержаних її підрозділами за організацію і надання послуг з охорони за договорами та інших надходжень, передбачених законодавством.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.
Третя особа заяву про приєднання до апеляційної скарги або відзив на апеляційну скаргу не надала.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.
Оскільки предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку його законності та обґрунтованості у цій частині та у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги в частині задоволення позову та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач звернувся до Управління поліції охорони в м. Києві з заявою про проведення виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що йому встановлено третю групу інвалідності через захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.
Листом від 07 червня 2017 року № С-8/43/29/3/01-2017 Управління поліції охорони в м. Києві скерувало до Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України матеріали на призначення одноразової грошової допомоги для прийняття рішення про призначення або відмову в призначенні грошової допомоги.
28 липня 2017 року Управління поліції охорони в м. Києві листом № С-8/43/29/3/02-2017 повідомило позивача про те, що було отримано відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги з посиланням на відсутність відповідного фінансування в кошторисі Міністерства внутрішніх справ України для підрозділів охорони.
Листом від 30 січня 2020 року № 250/43/29/3/01-2020 Департамент фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ повернув на адресу Управління поліції охорони в м. Києві Національної поліції України матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги для подальшого надсилання, за умови їх відповідності законодавству, за належність до Національної поліції України.
Департамент фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України листом від 03 січня 2020 року № С-47/15 повідомив позивача, що виплата одноразової грошової допомоги в разі інвалідності колишнього працівника міліції охорони повинна здійснюватися за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом для Національної поліції України.
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача дії щодо неприйняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги, звернувся за захистом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів враховує наступне.
До набрання чинності Законом України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII), тобто до 07 листопада 2015 року, порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами статті 23 Закону України від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ «Про міліцію» (далі - Закон №565-ХІІ) та постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850, якою затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок №850).
За приписами статті 23 Закону №565-ХІІ у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності, йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.
У свою чергу, згідно з пунктом 3 Порядку №850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності ІІ групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності IIІ групи.
Днем виникнення права на отримання грошової допомоги є, у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.
Порядком №850 визначено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках). Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 Порядку №850, висновок щодо виплати грошової допомоги. Міністерство внутрішніх справ України в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 Порядку №850 документів приймає рішення про призначення або, у випадках передбачених пунктом 14 Порядку №850, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.
Водночас, пунктом 5 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII Закон №565-ХІІ визнано таким, що втратив чинність.
За змістом пункту 15 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».
Таким чином, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом № 565-XII, зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".
Такі висновки узгоджуються практикою Верховного Суду, викладеною в постановах від 07 березня 2018 року у справі № 464/5571/16-а, від 21 червня 2018 року у справі № 822/31/18, від 28 серпня 2018 року №804/6297/17, від 06 березня 2019 року у справі № 822/163/18, від 13 лютого 2018 року у справі №808/1866/16, від 18 жовтня 2018 року у справі №369/13187/17, від 28 березня 2019 року у справі №296/10138/16-а.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом й стосовно колишніх працівників міліції, в тому числі і Управління поліції охорони, яким встановлено інвалідність після набрання чинності Законом України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII), тобто після 07 листопада 2015 року (постанови 02 березня 2021 року у справі № П/811/978/16, 20 травня 2019 року у справі №295/3198/18).
Відтак, за колишніми працівниками міліції, в тому числі і Управління поліції охорони, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги на умовах, передбачених Законом № 565-XII та Порядку № 850. 
Вичерпний перелік випадків, за яких позивачу може бути відмовлено у призначенні і виплаті спірної грошової допомоги, наведено у пункті 14 Порядку №850, за змістом якого призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком: учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.
Пункт 8, 9 Порядку № 850 передбачає, що керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає Міністерству внутрішніх справ в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.
Міністерство внутрішніх справ в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 означеного Порядку документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цього Порядку, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.
Отже, Порядком №850 чітко встановлено, що рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової допомоги приймає саме Міністерство внутрішніх справ України.
За таких обставин обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України, як наслідок останній, повертаючи документи про виплату грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності позивачу після втрати чинності Закону № 565-XI, діяв протиправно.
За таких обставин підлягають відхиленню доводи відповідача про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.
Необгрунтованим, на переконання суду апеляційної інстанції, також є посилання відповідача, як на підставу для неможливості призначення спірної грошової допомоги і проведення її виплати, через відсутність видатків на забезпечення діяльності Державної служби охорони у Державному бюджеті України для Міністерства внутрішніх справ, а також на те, що покриття витрат на виплату одноразової допомоги колишнім працівникам Державної служби охорони має здійснюватися поліцією охорони за рахунок власних джерел надходжень.
Колегія суддів відзначає, що посилання відповідача на відсутність коштів на проведення відповідної соціальної виплати порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном. Оскільки чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок чи компенсацій, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення Європейського суду у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року).
Аналогічна правова позиція підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року №  20-рп/2004, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.
Названа відповідачем підстава не передбачена у пункті 14 Порядку №850, який, як зазначено вище, встановлює вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні такої допомоги.
Даний висновок також узгоджується із правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 02 березня 2021 року у справі №  П/811/978/16.
Також, є необґрунтованими аргументи скаржника щодо необхідності застосування правової позиції, висловленої Верховним Судом у справі №357/1734/17, з огляду на те, що правовідносини у цій справі виникли за інших фактичних обставин, що виключає можливість застосування таких висновків у даному спорі.
Водночас колегія суддів враховує, що під час вирішення навіть тотожних спорів має враховуватися саме остання правова позиція Верховного Суду (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17).
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду і відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам частини 2 статті 77 КАС України, не довів тих обставин, на які він посилається, а судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                                                Н.М. Єгорова

Судді:                                                                                                     Є.О. Сорочко 

                                                                                                              І.В. Федотов