Постанова
Іменем України
26 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 755/18012/16-ц
провадження № 61-4028св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,
учасники справи за первісним позовом:
позивач (за первісним позовом)- ОСОБА_1 ,
відповідачі (за первісним позовом): ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна,
позивач (за зустрічним позовом)- ОСОБА_2 ,
відповідачі (за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,
третя особа (за зустрічним позовом) - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна,
позивач (за зустрічним позовом)- ОСОБА_3 ,
відповідачі (за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
треті особи (за зустрічним позовом): приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна, Безуглівська сільська рада Згурівського району Київської області,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Желепи О. В., Олійника В. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна, про визнання заповіту недійсним, встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання спадкоємцем четвертої черги на рухоме майно та нерухоме майно, зобов`язання вчинити дії, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна, про визнання спадкоємцем четвертої черги, за зустрічним позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Лідія Євгенівна, Безуглівська сільська рада Згурівського району Київської області, про визнання права власності на спадщину за заповітом,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Л. Є., про визнання заповіту недійсним, встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги на майно, зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину.
Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який проживав у квартирі АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на рухоме та нерухоме майно. Починаючи із лютого 2008 року (після розлучення ОСОБА_4 з ОСОБА_2 ) і до смерті спадкодавця, ОСОБА_1 і ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, піклувалися один про одного, разом вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом. Після смерті ОСОБА_4 саме ОСОБА_1 займалася його похованням.
ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте 15 вересня 2016 року нотаріусом винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 . Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії зазначено відсутність доказів родинних, шлюбних чи інших відносин зі спадкодавцем.
Оскільки ОСОБА_1 проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, то відповідно до статті 1264 ЦК України вона має право на спадкування як спадкоємець четвертої черги на рухоме та нерухоме майно, що належало спадкодавцю.
Зазначила, що заповіт ОСОБА_4 від 24 листопада 2015 року, посвідчений секретарем Безуглівської сільської ради Згурівського району Київської області, не містить власноручного надпису заповідача, а інформація про посвідчення вказаного заповіту не внесена до спадкового реєстру, відповідно, волевиявлення заповідача ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, тому цей заповіт, яким ОСОБА_4 усе своє майно заповів ОСОБА_3 , згідно зі статтею 1257 ЦК України є недійсним.
На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 24 листопада 2015 року секретарем Безуглівської сільської ради Згурівського району Київської області за реєстровим № 12; встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 з лютого 2008 року; визнати її спадкоємцем четвертої черги як особу, що проживала зі спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, на рухоме та нерухоме майно, яке складається з: квартири АДРЕСА_1 , гаража № НОМЕР_1 у гаражно-будівельному кооперативі «Лівобережний-1» (далі - ГБК «Лівобережний-1») на вул. Челябінський, 2 у м. Києві, автомобіля ЗАЗ Sens; зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Габрієль Л. Є. видати їй свідоцтво про право на спадщину на вказане спадкове майно (а. с. 6-7, т. 1).
У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Л. Є., про визнання спадкоємцем четвертої черги.
Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що вона перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з 20 травня 1992 року до 26 січня 2008 року. Після розлучення і до смерті спадкодавця вони проживали разом однією сім`єю переважно за її місцем проживання, а квартиру 
АДРЕСА_1 ОСОБА_4 здавав в оренду.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Причиною смерті зазначено хронічну ішемічну хворобу серця. Від Київської міської прокуратури № 4 Пінчук Н. І. отримала дозвіл на поховання ОСОБА_4 , нею організовано та оплачено витрати на поховання останнього.
16 березня 2016 року вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте ОСОБА_1 також подала нотаріусу заяву, в якій вказувала, що має намір звернутися до суду для встановлення її факту проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем, тому вчинення нотаріальної дії зупинено до вирішення справи судом.
Вказувала, що для отримання свідоцтва про право на спадщину їй необхідно підтвердити родинні відносини зі спадкодавцем.
На підставі викладеного, ОСОБА_2 просила визнати її спадкоємцем четвертої черги ОСОБА_4 як особу, що проживала з останнім однією сім`єю з 26 січня 2008 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 111, т. 1).
У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Л. Є., Безуглівська сільська рада Згурівського району Київської області, про визнання права власності на спадкове майно за заповітом.
Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що із ОСОБА_4 він був знайомий тривалий час і про будь-які сімейні відносини із ОСОБА_1 йому та будь-яким іншим особам, що товаришували з ними, відомо не було. ОСОБА_4 розповідав про колишню дружину ОСОБА_2 , що крім неї ніхто йому ніколи не допомагав, а останнім часом він знаходився на стаціонарному лікуванні та потребував сторонньої допомоги, у зв`язку з чим ОСОБА_2 надавала йому сторонню допомогу.
ОСОБА_4 потребував фінансової допомоги, тому він періодично йому допомагав та надавав у борг гроші. У подальшому спадкодавець передав ОСОБА_3 заповіт від 24 листопада 2015 року на все майно та у рахунок позичених у борг коштів.
Після смерті ОСОБА_4 у визначений законом строк він звернувся із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, проте нотаріус постановою від 30 жовтня 2016 року відмовив у вчиненні вказаної нотаріальної дії.
Заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, особисто підписаний заповідачем та посвідчений відповідно до частини третьої статті 1247 ЦК України. Інформацію про заповіт внесено до спадкового реєстру. Заповіт відповідає усім вимогам закону щодо його форми та посвідчення.
На підставі викладеного ОСОБА_3 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме: квартиру  АДРЕСА_1 ; гараж АДРЕСА_2 ; автомобіль ЗАЗ Sens (а. с. 157, т. 1).
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року у задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 з лютого 2008 року. Визнано ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги як особу, що проживала зі спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, на рухоме та нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 ; гараж АДРЕСА_2 ; автомобіль ЗАЗ Sens. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог останньої про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги на рухоме та нерухоме майно. У решті рішення місцевого суду залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Постановою Верховного Суду від 17 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2018 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 залишено без змін.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що апеляційний суд не перевірив та, відповідно, не встановив, чи засвідчують подані ОСОБА_2 докази та показання свідків реальність сімейних відносин ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зокрема, відповідно до поданих до справи доказів (лікарського свідоцтва про смерть, дозволу прокуратури на кремацію, листа прокуратури, накладної, товарного чека, довідки на одержання праху) саме ОСОБА_2 займалася похованням спадкодавця та організацією поминального обіду. Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили проживання ОСОБА_2 разом із ОСОБА_4 після розірвання шлюбу між вказаними особами до смерті останнього, ведення ними спільних витрат, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт й інші обставини.
Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення. Зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання спадкоємцем четвертої черги задоволено. Визнано ОСОБА_2 спадкоємцем четвертої черги як особу, яка проживала зі спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю не менше як п`ять років до відкриття спадщини, на рухоме та нерухоме майно.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_4 проживав із ОСОБА_2 однією сім`єю, і на час відкриття спадщини, після смерті ОСОБА_4 сплинуло більше п`яти років, протягом яких у них були взаємні права і обов`язки, що підтверджується належними та допустими доказами, які містяться в матеріалах справи та досліджені судом апеляційної інстанції у їх сукупності з показаннями свідків, письмовими поясненнями ОСОБА_3 та нотаріально посвідченими заявами.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року, у якій просить суд скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .
Касаційна скарга мотивована тим, що для визнання спадкоємцем четвертої черги в судовому порядку необхідно встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем, проте ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві такої вимоги не заявляла. У матеріалах справи відсутні достатні докази для визнання ОСОБА_2 спадкоємцем четвертої черги. Судом апеляційної інстанції не враховані висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
У червні 2021 року справу № 755/18012/16-ц передано до Верховного Суду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу(пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 13 травня 2021 року про відкриття касаційного провадження вказано, що касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, зокрема, касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а тому вона підлягає відхиленню, а постанова суду апеляційної інстанції - залишенню без змін. Встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є позовною вимогою та охоплює предмет доказування у справах, предметом позову яких є визнання особи спадкоємцем четвертої черги за законом, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. 
У серпні 2021 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив ОСОБА_2 , у якому ОСОБА_1 зазначає про те, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційної оскарження. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 травня 1992 року до 26 січня 2008 року (а. с. 113-114, т. 1).
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якого відкрилася спадщина на рухоме та нерухоме майно (а. с. 14, 115, т. 1).
Із 11 листопада 1979 року до дня смерті ОСОБА_4 був зареєстрований у квартирі   АДРЕСА_1 , що підтверджуєтьсядовідкою комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 09 вересня 2016 року (а. с. 83, т. 1).
16 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а. с. 59, т. 1).
22 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а. с. 41, т. 1).
12 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а. с. 65, т. 1).
Постановою від 15 вересня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Л. Є. відмовила у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за   АДРЕСА_1 (а. с. 78, т. 1).
Постановою від 13 жовтня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Габрієль Л. Є. відмовила ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все належне спадкодавцеві майно з підстав невідповідності заповіту вимогам законодавства (а. с. 84, т. 1).
Cвідок ОСОБА_6 у судовому засіданні підтвердила ту обставину, що була у гостях у ОСОБА_4 , коли була жива його мати. З ним проживала ОСОБА_2 . Він та ОСОБА_2 разом доглядали за матір`ю спадкодавця, коли вона хворіла. Мати ОСОБА_4 померла у 2010 році. Після смерті матері колишнє подружжя разом оформляли оренду гаража, прибирали у ньому. Зі слів ОСОБА_4 їй відомо, що він проживав з ОСОБА_2 , вона за ним доглядала, купувала ліки.
Свідок ОСОБА_7 пояснила, що разом працювала з матір`ю ОСОБА_4 . Вказувала, що ОСОБА_2 постійно турбувалася про його батьків: проводили разом час, доглядала за ними та забезпечувала продуктами харчування, речами побуту. Вказувала, що вона періодично бачила ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а з 2013 році ОСОБА_2 доглядала ОСОБА_4 , купувала йому ліки тощо.
Свідок ОСОБА_8 пояснила, що у 2010-2011 роках вона працювала у ОСОБА_4 , приїжджала до нього, готувала, прибирала. Вона також бачила як ОСОБА_2 приїжджала до нього. Вказувала, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали разом.
Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що близько шести років знав ОСОБА_4 , за два місяці до його смерті здійснював у нього в квартирі ремонт. ОСОБА_2 під час ремонту допомагала прибрати та готувала їсти. Спадкодавець вказував, що ОСОБА_2 є його дружиною. Він їх часто бачив, приносив їм квитанції по квартплаті.
Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 вказували, що ОСОБА_4 після розлучення з ОСОБА_2 почав зустрічатися з ОСОБА_1 . При цьому ОСОБА_4 з ОСОБА_2 також періодично зустрічалися.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги у межах та з підстав касаційного перегляду, вивчивши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статтею 1218 ЦК України).
Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України визначено, що спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (частина перша статті 1264 ЦК України).
Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналогічна норма міститься у статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення ОСОБА_2 із зустрічним позовом).
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , оскільки останньою доведено, що вона проживала із спадкодавцем ОСОБА_4 не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому відповідно до вимог частини першої статті 1264 ЦК України ОСОБА_2 є спадкоємцем четвертої черги за законом.  
Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що факт проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини підтверджується показами допитаних у судовому засіданні свідків, наданими письмовими поясненнями позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 , який фактично вказував, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали разом не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а також наданими ОСОБА_2 доказами, відповідно до яких саме ОСОБА_2 із 2013 року надавала ОСОБА_4 сторонню допомогу, коли останній хворів, та займалася похованнями спадкодавця та організацією поминального обіду. 
Вказана справа вже була предметом касаційної перегляду та судом апеляційної інстанції враховані висновки Верховного Суду, зроблені у постанові від 17 червня 2020 року. 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві не заявляла вимоги про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, є необґрунтованими, оскільки такі обставини належать до предмету доказування у цій справі та були встановлені судом під час розгляду справи по суті.
Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не враховані висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17, є необґрунтованими, оскільки обставини, встановлені у зазначених справах та у цій справі, є відмінними. 
Таким чином, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального права, необхідності здійснення переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                            А. А. Калараш
 
Є. В. Петров 
 
О. С. Ткачук