ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7001/21 Справа № 199/5001/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 
                       при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 лютого 2021 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства “Дельта Банк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
в с т а н о в и л а:

       У липні 2015 року публічне акціонерне товариство “Дельта Банк” (далі — ПАТ “Дельта Банк”) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 18 жовтня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та відповідачем був укладений кредитний договір №864/ФКВ-07, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит на суму 19 809,00 доларів США строком до повного виконання зобов`язань за договором.
       Вказували, що 30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ними було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, у зв`язку з чим до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за даним кредитним договором.
       Посилаючись на те, що позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 19 червня 2015 року допустив заборгованість у розмірі 196 125,11 грн., а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 196 125,11 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 91 438,08 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 41 655,20 грн, комісії за ведення кредиту у розмірі 12 801,64 грн, пені 46 749,21 грн. 3 відсотків річних заборгованості по тілу у розмірі 2 093,98 грн., 3 відсотків річних заборгованості по відсоткам у розмірі 1 387 грн. 
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 лютого 2021 року позов ПАТ “Дельта Банк” задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №864/ФКВ-07 від 18 жовтня 2007 року, станом на 19 червня 2015 року, яка складається з: 91 438,08 грн. – тіло кредиту; 41 655,20 грн. – відсотки, 3 000 грн. – пеня, а всього стягнуто 136 093,28 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ “Дельта Банк” відмовити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що він припинив сплачувати за кредитом у липні 2010 року та банком пропущено строк позовної даності. За час розгляду справи банком надавались розрахунки заборгованості, у яких змінювались показники. 
       Позивач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у повній мірі не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 18 жовтня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №864/ФКВ-07, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 19 809,00 доларів США строком до повного виконання зобов`язань за договором.
       30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, у зв`язку з чим до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги.
       Позичальник належним чином умови кредитного договору не виконував, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, станом на 19 червня 2015 року рахується заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 196 125,11 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 91 438,08 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 41 655,20 грн, комісії за ведення кредиту у розмірі 12 801,64 грн, пені 46 749,21 грн. 3 відсотків річних заборгованості по тілу у розмірі 2 093,98 грн., 3 відсотків річних заборгованості по відсоткам у розмірі 1 387 грн. 
       Суд першої інстанції виходив з того, що умова про сплату комісії не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», підстави для стягнення 3% річних заборгованості по тілу у розмірі - 2093,98 грн. та 3% річних заборгованості по відсоткам у розмірі — 1 387 грн. вважав не достатньо обґрунтованим зі сторони позивача та вважав за можливе стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором станом на 19 червня 2015 року, яка складається з: 91 438,08 грн. – тіло кредиту; 41 655,20 грн. – відсотки, 3 000 грн. – пеня (була зменшена з врахуванням майнового стану відповідача), а всього 136 093 грн. 28 коп. 
       Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
       Згідно частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
       Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
       Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
       Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Відповідно до статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
       Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
       У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
       Аналіз статей 536,549,627 ЦК України дає підстави для висновку, що сторони у договорі вправі визначити як розмір та умови нарахування та сплати процентів за користування грошовими коштами, так і сплату неустойки у разі прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Укладаючи кредитний договір, його сторони погодили усі умови, у тому числі й умови про сплату збільшених процентів за користування кредитними коштами у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором до повного її погашення.
       Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
       Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
       Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
       Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
       За частинами 1,2,4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
       Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Колегією суддів встановлено, що 18 жовтня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №864/ФКВ-07, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 19 809,00 доларів США. Кінцева дата повернення кредиту визначена сторонами 17 жовтня 2014 року. 
       З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем здійснювались оплати за кредитом до травня 2013 року. Прострочення заборгованості почало нараховуватись банком лише з 31 травня 2013 року (т.1 а.с.178-182). З даним позовом про повне виконання зобов`язань банк звернувся у липні 2015 року (т.1 а.с.3-7), таким чином строк позовної давності банком не пропущено, а доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються. 
       Проаналізувавши розрахунок заборгованості, з врахуванням заявлених позивачем вимог, колегія суддів вважає за можливе позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором №864/ФВК-07 від 18 жовтня 2007 року у загальному розмірі 133 093,28 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 91 438,08 грн. (що є еквівалентом 4 287 доларів США) та заборгованості за відсотками у розмірі 41 655,20 грн (що є еквівалентом 3 978,10 доларів США). 
       Вимоги про стягнення комісії за ведення кредиту до задоволення не підлягають у зв`язку з наступним. 
       За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. 
       Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
       Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
       Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
       У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 зазначено, що положення пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
       Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
       Крім того, на зазначені правовідносини поширюється і дія статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема частиною четвертою цієї статті передбачено права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати, зокрема і на стадії виконання договору споживчого кредиту, а саме: право не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах.
       За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
       Згідно із цим Законом послуга – це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
       Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
       Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові        від 06 вересня 2017 року по справі №6-2071цс16.
       Отже, пункти 1.6, 1.7 кредитного договору, якими передбачено, що позичальник сплачує комісію за надання кредиту та комісію за управлення кредитом, на думку суду, є платою споживача кредиту за дії банку щодо встановлення правовідносин, а саме укладення договору, а тому вважає, що банк не дотримався вимог пункту 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, оскільки банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь або що їх вчиняє банк або споживач із метою встановлення, зміни або припинення правовідносин.
       Вимоги банку про стягнення з відповідача пені у розмірі 46 749,21 грн. до задоволення не підлягають, оскільки згідно деталізованого розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вказана сума була нарахована після 17 жовтня 2014 року — тобто вже після закінчення строку дії кредитного договору (т.1 а.с.178-182). 3 відсотки річних заборгованості по тілу у розмірі 2 093,98 грн. та 3 відсотки річних заборгованості по відсоткам у розмірі 1 387 грн. також не можуть бути стягнуті, оскільки відсутній розрахунок заборгованості в частині вказаних сум. 
       Доводи апеляційної скарги позивача на те, що позивачем були надані різні розрахунки заборгованості не можуть слугувати підставою для відмови у частковому задоволенні позову, оскільки до позову було долучено лише довідку про розмір заборгованості (т.1 а.с.17), а деталізований розрахунок заборгованості було надано 27 березня 2018 року, вказані розрахунку були надані за різні періоди. 
       Крім того, власний розрахунок заборгованості відповідачем не надано. Про виконання зобов`язань за кредитним договором належним чином відповідач не зазначав. 
       Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 

       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.                

       Позов публічного акціонерного товариства “Дельта Банк” до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.  

       Стягнути з  ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 ) на користь публічного акціонерного товариства “Дельта Банк” (ЄДРПОУ 34047020) заборгованість за кредитним договором №864/ФВК-07 від 18 жовтня 2007 року у загальному розмірі 133 093,28 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 91 438,08 грн. та заборгованості за відсотками у розмірі 41 655,20 грн. 

       В іншій частині позову публічного акціонерного товариства “Дельта Банк” відмовити.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.