ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/1164/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,       

          розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.04.2021 року в адміністративній справі №160/1164/21 за позовом  ОСОБА_1 до Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- 

                                                     В С Т А Н О В И В :

25 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області, в якій просить:
визнати протиправною бездіяльність Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби;
зобов`язати Криворізький міський відділ Управління поліції охорони в Дніпропетровській області (вул. Свято-Миколаївська, буд.60 м. Кривий Ріг, 50000) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби за повних 11 років вислуги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;
стягнути з Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області (вул. Свято-Миколаївська, буд.60 м. Кривий Ріг, 50000) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з 23 червня 2017 року по день постановлення рішення суду, з розрахунку 344 грн. 79 коп. середньоденного розміру грошового забезпечення за кожен день затримки розрахунку.
          В обґрунтування позову  позивач  зазначив, що наказом начальника Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області від 23.06.2017 року № 52 о/с його було  звільнено зі служби в поліції з посади старшого інженера ГПЦС Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області за пп. 7 п. 1 cт. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням) з 23.06.2017 року.
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.04.2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби. Зобов`язано Криворізький міський відділ Управління поліції охорони в Дніпропетровській області (вул. Свято-Миколаївська, буд.60 м. Кривий Ріг, 50000) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби за повних 11 років вислуги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. 
          Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
          Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.
          Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
          Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
          Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
          Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 -  позивач,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , був прийнятий на службу в ОВС та проходив службу в органах МВС  відповідно до наказу Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області  від 27.01.2007 року № 11 о/с.
Наказом начальника Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області від 23.06.2017 року № 52 о/с позивача звільнено зі служби в поліції з посади старшого інженера ГПЦС Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області за пп. 7 п. 1 cт. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням) з 23.06.2017 року.
У зв`язку з тим, що при звільненні позивача зі служби відповідачем не було проведено з ним розрахунку, а саме: не виплачена одноразова грошова допомога при звільненні, 20.11.2020 року позивач звернувся до начальника Криворізького міського відділу Управління поліції охорони в Дніпропетровській області підполковника поліції Шахматова А.О. із скаргою щодо здійснення йому виплати вихідної допомоги при звільненні зі служби та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
          Однак, листом від 21 грудня 2020 року № 21-15/47/01-2020 відповідач  відмовив  позивачу  у виплатах та повідомив  про  відсутність підстав для виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
          Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на отримання спірної допомоги порушено та підлягає відновленню.
          Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
          Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Згідно зі статтею 102 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
          Частиною другою статті 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ), визначено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
          Системний аналіз наведених положень Закону №2262-ХІІ дає підстави дійти висновку, що частиною другою статті 9 цього Закону встановлено дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним у ній особам, зокрема, це особи, які звільнені зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини за наявності вислуги років 10 років і більше.
          Аналогічне положення закріплено в абзаці 4 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (далі - Постанова № 393), згідно з яким військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:
          -  які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
          У розумінні вказаних правових норм слідує, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби».
          При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність «вислуги 10 років і більше».
          Таким чином, в частині другій статті 15 Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.
          Отже, правовими нормами Порядку № 393 та Закону № 2011 законодавець лише визначає періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах. Тобто, законодавець визначає лише способи обчислення вислуги років.
          Матеріалами справи підтверджується, що вислуга років на час звільнення 11 років 11 місяців 11 днів, тобто умова про наявність 10 і більше років вислуги дотримана.
          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця (пункт 81); суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (пункт 89).
          Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума відшкодування за несвоєчасну виплату допомоги  повинна  бути співмірною із  сумою,  яка  не  була  виплачена  позивачеві під час звільнення.
          Тому, визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає, що розмір відшкодування має повністю відповідати сумі недоплачених коштів у розмірі 20500,00 грн., яка є співмірною з його порушеним правом.
          Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
          Також згідно із п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
          Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
          Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
          Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.04.2021 року в адміністративній справі №160/1164/21 - без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов