ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року 
м. Київ
справа № 815/2518/17
адміністративне провадження № К/9901/56406/18  
Верховний Суд у складі  Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бучик А.Ю.,
суддів: Мороз Л.Л.,  Рибачука А.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2018 року (головуючий суддя Єфіменко К.С.) та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2018 року (колегія суддів у складі: Лук`янчук О.В., Бітова А. І., Ступакової І. Г.) у справі за позовом Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій ім.  Пирогова» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, треті особи - ОСОБА_1 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про визнання протиправною та скасування реєстрацій декларацій, 
У С Т А Н О В И В:
Дочірнє підприємство "Клінічний санаторій ім. Пирогова" Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" звернулося з позовом до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: ОСОБА_1 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про визнання протиправною та скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт Серії ОД №083162072080 від 25.07.2016, визнання протиправною та скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до I-III категорії складності Серії ОД №143162102298 від 28.07.2016.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідач, реєструючи спірні декларації порушив права та законні інтереси ДП «Клінічний санаторій ім.  Пирогова», і позбавив можливості володіння та користування об`єктом нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2018 року, позовні вимоги задоволено частково.
Визнано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт Серії ОД №083162072080 від 25.07.2016 та реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до I-III категорії складності Серії ОД №143162102298 від 28.07.2016 протиправними. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з указаними судовими рішеннями, третя особа - ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій вказав, що судові рішення прийняті з порушенням норм матеріального права, тому просив їх скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що строк дії договору оренди землі станом на день подачі декларацій не закінчився, договір був чинним на момент проведення реєстрації, а тому відсутні підстави вважати, що ним у деклараціях зазначались недостовірні відомості.
У відзиві на касаційну скаргу позивач просив у задоволенні касаційної відмовити, а судові рішення залишити без змін.
Від відповідача відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.
У зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справа розглядається в порядку письмового провадження.
Так, судами попередніх інстанцій установлено, що будівля станції технічного обслуговування автомобілів (СТО), загальною площею 199,9 кв.м., що розміщена за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у ДП Клінічний санаторій ім. Пирогова на праві господарського та оперативного управління.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07.11.2014 по справі № 2-3077/08, скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.04.2008 року, яким було визнано право власності на нежиле приміщення станції технічного обслуговування автомобілів загальною площею 199,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 
25.07.2016 Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області зареєстрував ОСОБА_1 (замовник) декларацію про початок виконання будівельних робіт серії ОД № 083162072080, третьої категорії складності, а саме будівництва будівлі СТО за адресою: АДРЕСА_1 .
Також, 28.07.2016 Відповідач зареєстрував ОСОБА_1 декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності серії ОД №143162102298, а саме будівлі СТО за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із вказаними деклараціями, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з позицією якого погодилась колегія суддів апеляційного суду, виходив з протиправності реєстрації Департаментом ДАБІ в Одеській області спірних декларацій, оскільки факт зазначення ОСОБА_1 у поданих ним деклараціях недостовірних даних підтверджено. Разом з тим, в задоволенні позовних вимог в частині скасування спірних декларацій відмовив на підставі положень ч.1 ст.242 КАС України оскільки вказані декларації вже були скасовані відповідачем наказами від 13.10.2017.
Дослідивши спірні правовідносини, суд касаційної інстанції зазначає таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».
Згідно з положеннями статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Пунктом 7 частини першої статті 3 КАС України вказано, що   суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Положеннями ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Зі змісту позовних вимог та обставин, якими ДП «Клінічний санаторій ім.  Пирогова» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» їх обґрунтовує, убачається, що спір у цій справі не пов`язаний із захистом його прав у сфері саме публічно-правових відносин, адже подання цього позову має на меті захист порушених, на думку позивача, його прав як власника нерухомого майна.
Таким чином, спір у цій справі обумовлений наявністю спору про право цивільне, що, у свою чергу, унеможливлює  розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства, адже перевірка  обставин щодо наявності/законності майнових прав сторони, зокрема, як у цій справі, права власності на об`єкт нерухомості, порушення чи невизнання яких стало передумовою для звернення до суду за їх захистом,  знаходиться поза межами компетенції суду адміністративної юрисдикції.
Водночас суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, у цій справі фактично вдався до правової оцінки та установлення обставин, які мають приватноправовий характер.
Відносини, пов`язані з набуттям та реалізацією права власності суб`єктом господарської діяльності, регулюються, зокрема,  Цивільним кодексом України  (далі - ЦК), Господарським кодексом України (далі - ГК), іншими нормативно-правовими актами.
Стаття 15 ЦК  передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 133 ГК основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо),  передбачених ЦК.
Положеннями статті 147 ГК передбачено, що право власності та інші майнові права суб`єкта господарювання захищаються у спосіб, зазначений у  статті 20 цього Кодексу, у числі яких, зокрема, визначено:
визнання наявності або відсутності прав;
визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;
відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання;
припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Зважаючи на суб`єктний склад та приватноправовий характер спірних правовідносин у цій справі, вона має вирішуватись у порядку господарського судочинства. 
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2020 у справі №120/3261/19-а.
За таких обставин, спір у цій справі не може вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.
З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
Пунктом 1 частини 1 статті 238 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Частиною 1 статті 354 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
Отже, касаційну скаргу належить задовольнити частково, а оскаржувані судові рішення - скасувати із закриттям провадження у справі.
Керуючись статтями 349, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2018 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2018 року скасувати.
Провадження у справі №815/2518/17 закрити.
Роз`яснити позивачу, що розгляд цієї справи віднесено до господарської юрисдикції та що він вправі протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуючий                                                            А. Ю. Бучик

Судді                                                                      Л.Л. Мороз 

                                                                                           А.І. Рибачук