Окрема думка 
 
судді Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Усика Г. І. 
 
17 листопада 2021 року
місто Київ
 
справа № 759/3119/16-ц
провадження № 61-19109св20
 
за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортний Ассістанс», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Явір-житлобуд-2», Вищий адміністративний суд України, Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про  встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, вселення,

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
 
Обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 
 
ОСОБА_1 у березні 2016 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз» (далі - ТОВ «Стиль-Блюз»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортний Ассістанс» (далі - ТОВ «Транспортний Ассістанс»), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Явір-житлобуд-2», Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Вищий адміністративний суд України, Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що номер квартири АДРЕСА_1 , зазначений в акті прийому-передачі від 03 листопада 2011 року № 47-МП, змінений на № НОМЕР_2; визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 10 вересня 
2014 року № НИ-1243, укладений між ТОВ «Стиль-Блюз» та ТОВ «Транспортний Ассістанс»; вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідно до рішення Київської міської ради від 10 червня 2003 року № 638-7/798 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» Святошинській районній у місті Києві раді надано в постійне користування земельну ділянку, площею 7, 12 га, для будівництва житлових будинків з комплексом соціально-побутового обслуговування на АДРЕСА_3 за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови. У пункті 3.7 цього рішення передбачено, що Святошинська районна у м. Києві рада повинна передати Головному управлінню житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 5 % загальної площі будинку (крім службової).
 
У подальшому рішенням Київської міської ради від 18 листопада 2004 року № 738/2148 внесені зміни до рішення Київської міської ради від 10 червня 2003 року № 638-7/798, замінено Святошинську районну у місті Києві раду на 
ТОВ «Стиль-Блюз».
 
Зазначав, що на виконання зобов`язань, які виникли відповідно до пункту 3.7 рішення Київської міської ради від 10 червня 2003 року № 638-7/798, із змінами та доповненнями, внесеними рішенням від 18 листопада 2004 року № 638-7/798, щодо нарахування забудовником 5 % загальної площі квартир у розмірі 1 684,98 кв. м, 12 листопада 2011 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке перейменовано у Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), та ТОВ «Стиль-Блюз» був укладений договір № 7 про проведення розрахунків з передачі встановлених відрахувань загальної площі квартир за житлові будинки на  АДРЕСА_3 .
 
На виконання рішення Київської міської ради від 10 червня 2003 року № 638-7/198 із змінами та доповненнями, внесеними рішенням від 18 листопада 2004 року № 638-7/798, відповідно до акта прийому-передачі № 47-МП, TOB «Стиль-Блюз» 03 листопада 2011 року передало Головному управлінню житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації майнові права на 8 квартир, загальною площею 986,5 кв. м, у будинку  АДРЕСА_4 , зокрема, й на трикімнатну квартиру  НОМЕР_1 на 5 поверсі, загальною площею 135,6 кв. м.
 
Відповідно до розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 15 травня 2008 року № 746 «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку АДРЕСА_4 », житловому будинку  АДРЕСА_4 присвоєно поштову адресу  АДРЕСА_4 .
 
Згідно з актом від 27 серпня 2012 року № 152 Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації передало, а Вищий адміністративний суд України прийняв трикімнатну квартиру 
 АДРЕСА_1 , розташовану на 5 поверсі, житловою площею 78,98 кв. м, загальною площею 135,60 кв. м (новобудова).
 
Згідно з розпорядженням Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 26 вересня 2012 року № 629 зазначену квартиру включено до числа службових жилих приміщень Вищого адміністративного суду України.
 
Розпорядженням Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від 11 лютого 2015 року № 70 затверджено рішення керівництва Вищого адміністративного суду України про надання службової квартири  АДРЕСА_1 судді ОСОБА_1 на родину з 6 осіб, а 12 лютого 2015 року на підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_1 виданий ордер № 012909 на право зайняття службового жилого приміщення.
 
Позивач зазначав, що замовником TOB «Стиль-блюз» змінено нумерацію квартир у будинку АДРЕСА_4 до моменту прийняття зазначеного будинку в експлуатацію, що підтверджується ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 06 листопада 2015 року у справі 
№ 759/17477/15-к, згідно з якою номер квартири АДРЕСА_1 , змінено на номер НОМЕР_2.
 
У зв`язку із внесенням TOB «Стиль-Блюз» змін до проектної документації, що передбачає зміну нумерації спірної квартири, він позбавлений можливості вселитися у надане йому службове жиле приміщення на підставі ордера від 13 лютого 2015 року № 012909, а тому встановлення факту зміни нумерації квартир у будинку   АДРЕСА_4 йому необхідно для захисту його житлових прав, зокрема, визнання права користування квартирою НОМЕР_2 (колишній номер квартири НОМЕР_1 ) у зазначеному будинку на підставі ордера та права вселення до зазначеного житлового приміщення.
 
Крім того, 10 вересня 2014 року між TOB «Стиль-Блюз» та TOB «Транспортний Ассістанс» укладений договір купівлі-продажу майнових прав № НИ-1243, за умовами якого ТOB «Стиль-блюз» відчужило майнові права на квартиру АДРЕСА_1 на користь TOB «Транспортний Ассістанс».
 
Станом на момент укладення цього договору про відчуження майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 TOB «Стиль-Блюз» не було власником цього майна і не мало права ним розпоряджатися, а тому вважав, що зазначений правочин суперечить вимогам ЦК України та відповідно до вимог статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.
 
Стислий виклад позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору
 
У березні 2016 року Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до суду з позовом до ТОВ «Стиль-Блюз» та ТОВ «Транспортний Ассістанс», треті особи: Вищий адміністративний суд України, ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 10 вересня 2014 року № НИ-1243, укладеного між ТОВ «Стиль-Блюз» та ТОВ «Транспортний Ассістанс».
 
На обґрунтування позову посилався на аналогічні доводи, викладені у позовній заяві ОСОБА_1 , а саме, що TOB «Стиль-Блюз» на момент укладення договору про відчуження майнових прав на спірну квартиру на користь TOB «Транспортний Ассістанс» не було власником цього майна, оскільки ще 03 листопада 2011 року здійснило відчуження таких майнових прав на користь Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації відповідно до акта прийому-передачі № 47-МП, а тому цей правочин суперечить вимогам ЦК України, у зв`язку з чим у силу приписів статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.
 
Стислий виклад заперечень відповідачів
 
Відповідачі позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні в силу його необґрунтованості. Посилалися, зокрема, на те, що відсутні підстави стверджувати про зміну нумерації квартири, при цьому позивач так і не надав жодної технічної або правовстановлюючої документації, яка б підтверджувала існування у будь-який період часу квартири АДРЕСА_1 не була у власності держави або територіальної громади, також не перебувала на балансі, у віданні жодного з зазначених органів, що дозволило б їм розпоряджатись зазначеним майном.
 
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 
2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 10 листопада 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що номер квартири  АДРЕСА_1 , зазначений в акті прийому-передачі від 03 листопада 2011 року № 47-МП, змінений на АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
У задоволенні позову Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відмовлено.
 
Суд першої інстанції керувався тим, що TOB «Стиль-блюз» змінено нумерацію квартир у проектній документації у будинку  АДРЕСА_4 до моменту прийняття зазначеного будинку в експлуатацію. Про внесення змін до проектної документації TOB «Стиль-Блюз» не повідомило Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що підтверджується листом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30 жовтня 2015 року № 006-2376.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд зазначив, що майнові права на спірну квартиру йому не належать, він їх не набув ані за договором, ані в іншому установленому законом порядку, а тому у нього відсутнє право оспорювати спірний правочин. Відмовляючи у задоволенні позову третьої особи, суд першої інстанції зазначив, що договір не суперечить вимогам законодавства, оскільки сторони при підписанні та виконанні умов спірного договору дійшли згоди щодо всіх істотних умов та в повному обсязі усвідомлювали настання юридичних наслідків внаслідок укладання та виконання його умов. 
 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначивши, що оскільки рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 10 вересня 2014 року відмовлено як володільцю майнових прав на спірну квартиру, і він не оскаржив це рішення суду першої інстанції, то у суду апеляційної інстанції відступні підстави для виходу за межі апеляційної скарги ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1 та його узагальнені доводи 
 
ОСОБА_1 21 грудня 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні позову, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 10 вересня 2014 року № НИ-1243, укладений між ТОВ «Стиль-Блюз» та ТОВ «Транспортний Ассістанс», та вселити його у квартиру АДРЕСА_1 .
 
В обґрунтування касаційної скарги заявник посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Зазначав, що суд апеляційної інстанції зробив безпідставний висновок, що оскільки рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 10 вересня 2014 року відмовлено як володільцю майнових прав на спірну квартиру, і він не оскаржив це рішення суду першої інстанції, тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для виходу за межі апеляційної скарги ОСОБА_1 . Такий висновок суперечить правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 761/10023/13-ц (провадження № 61-9951св18), від 01 листопада 2020 року у справі № 500/6755/15-ц (провадження № 61-10607св20), щодо спільного розгляду первісного позову та позову третьої особи.
 
Також відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема, за обставин дійсного ордера на зайняття службового житлового приміщення та неможливості вселення у зазначене приміщення. Зазначену підставу касаційного оскарження також підтверджує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи рішення, не посилаються на висновки Верховного Суду.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги ТОВ «Транспортний Ассістанс» та її узагальнені доводи 
 
ТОВ «Транспортний Ассістанс» 24 грудня 2020 року звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просило скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 , та скасувати постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Транспортний Ассістанс», і ухвалити у справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.
 
Заявник посилався на те, що суд першої інстанції зробив безпідставний висновок, що замовником ТОВ «Стиль-Блюз» змінено нумерацію квартир у проектній документації на будинок АДРЕСА_4 до моменту прийняття зазначеного будинку в експлуатацію. Суд не зазначив, на підставі яких доказів зробив такий висновок. Крім того, суд встановив ці обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, а саме фотокопії документа «Проект забудови території АДРЕСА_5 житловими будинками з комплексом соціально-побутового обслуговування у Святошинському районі м. Києва. Том ІІ. Книга 1. Архітектурна частина». Судом не розглянуто клопотання про визнання зазначеного доказу недопустимим відповідно до статті 78 ЦПК України. Оскаржувані рішення ухвалено без урахування правових висновків, викладених, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 761/5156/13ц (провадження № 14-425цс19). Відповідно до зазначеного висновку майновим правом на об`єкт незавершеного будівництва є обумовлене договором право набуття у майбутньому права власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли настали певні, але не всі юридичні передумови, що необхідні та достатні для набуття речового права. Водночас судами не встановлено, що після введення в будинку експлуатацію Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради оформив права власності на спірну квартиру.
 
Наведене у сукупності дає підстави стверджувати про те, що суди безпідставно задовольнили позов у частині встановлення факту зміни нумерації квартир. Судами не враховано, що під час встановлення певного юридичного факту суди повинні досліджувати мету та правовідносини, на які вплине встановлення такого факту, однак цього здійснено не було.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги ТОВ «Стиль-Блюз» та її узагальнені доводи
 
ТОВ «Стиль-Блюз» 22 січня 2021 року звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просило скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року в частині задоволення позову, скасувати постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Стиль-Блюз», ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю. В іншій частині оскаржувані рішення залишити без змін.
 
На обґрунтування касаційної скарги посилалося на аргументи та доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі ТОВ «Транспортний Ассістанс».
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
ОСОБА_1 надав до суду відзив на касаційні скарги ТОВ «Стиль-Блюз» та ТОВ «Транспортний Ассістанс», у якому просив зазначені касаційні скарги залишити без задоволення, оскільки заявники не навели обґрунтованих та законних підстав для скасування рішень в оскаржуваній частині.
 
Обставини, встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до пункту 2 рішення Київської міської ради від 10 червня 2003 року № 638-7/798 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» Святошинській районній у місті Києві раді, за умови виконання пункту 3 рішення, надано в постійне користування земельну ділянку, площею 7, 12 га, для будівництва житлових будинків з комплексом соціально-побутового обслуговування на АДРЕСА_3 за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови.
 
Пунктом 3.7 цього рішення ради передбачено, що Святошинська районна в м. Києві рада повинна передати Головному управлінню житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 5 % загальної площі будинку (крім службової).
 
Згідно з рішенням Київської міської ради від 18 листопада 2004 року № 738/2148 внесено зміни до рішення Київської міської ради від 10 червня 2003 року № 638-7/798, змінено Святошинську районну у місті Києві раду на ТОВ «Стиль-Блюз».
 
12 листопада 2011 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке було перейменовано у Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), та ТОВ «Стиль-Блюз» укладений договір № 7 про проведення розрахунків з передачі встановлених відрахувань загальної площі квартир за житлові будинки на АДРЕСА_3 .
 
Зазначений договір укладений на виконання зобов`язань, які виникли відповідно до пункту 3.7 рішення Київської міської ради від 10 червня 2003 року № 638-7/798 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Київської міської ради від 18 листопада 2004 року № 638-7/798, щодо нарахування забудовником 5 % загальної площі квартир у розмірі 1 684,98 кв. м.
 
Установлено, що 03 листопада 2011 року відповідно до акта прийому-передачі № 47-МП TOB «Стиль-Блюз» передало Головному управлінню житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації майнові права на 8 квартир, загальною площею 986,5 кв. м, у будинку  АДРЕСА_4 , зокрема і на трикімнатну квартиру НОМЕР_1 на 5 поверсі, загальною площею 135,6 кв. м.
 
Зазначений акт прийому-передачі № 47-МП складений на виконання рішення Київської міської ради від 10 червня 2003 року № 638-7/198, із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Київської міської ради від 18 листопада 2004 року № 638-7/798.
 
Відповідно до розпорядження Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 15 травня 2008 року № 746 «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку АДРЕСА_4 » житловому будинку НОМЕР_3 присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_4 .
 
Згідно з актом від 27 серпня 2012 року № 152 Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації передало, а Вищий адміністративний суд України прийняв трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , розташовану на 5 поверсі, житловою площею 78,98 кв. м, загальною площею 135,60 кв. м (новобудова).
 
Встановлено, що розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 вересня 2012 року № 629 зазначену квартиру включено до числа службових жилих приміщень Вищого адміністративного суду України.
 
Розпорядженням Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від 11 лютого 2015 року № 70 затверджено рішення керівництва Вищого адміністративного суду України про надання службової квартири АДРЕСА_1 судді ОСОБА_1 на родину з 6 осіб.
 
11 лютого 2015 року на підставі зазначеного розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації ОСОБА_1 виданий ордер № 012909 на право зайняття службового жилого приміщення, а саме трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .
 
Також судами встановлено, що згідно з відомостями реєстру дозвільних документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України житловий будинок АДРЕСА_4 , у якому розташована спірна квартира, був введений в експлуатацію у грудні 2014 року (сертифікат від 31 грудня 2014 року ІУ-165143650299).
 
Постановою Вищого господарського суду України від 23 грудня 2014 року залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 04 листопада 2014 року у справі № 910/12122/14, якою відмовлено у задоволенні позову TOB «Стиль-Блюз» про визнання недійсним правочину. Зазначеним судовими рішеннями підтверджено чинність та дійсність акта прийому-передачі майнових прав від 03 листопада 2011 року № 47-МП, а також договору від 12 листопада 2011 року № 7 про проведення розрахунків з передачі встановлених відрахувань загальної площі квартир за житлові будинки на АДРЕСА_3 .
 
Судом першої інстанції встановлено, що TOB «Стиль-блюз» змінено нумерацію квартир у проектній документації у будинку  АДРЕСА_4 до моменту прийняття зазначеного будинку в експлуатацію.
 
Про внесення змін до проектної документації, що передбачали відповідну зміну нумерації квартир, переданих згідно з актом від 03 листопада 2011 року 
№ 47-МП, TOB «Стиль-Блюз» не повідомило Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що підтверджується листом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30 жовтня 2015 року № 006-2376.
 
Відповідно до матеріалів справи, з метою уточнення інформації щодо зміни нумерації та технічних параметрів квартир, отриманих від TOB «Стиль-Блюз» як замовника будівництва спірного будинку, Вищим адміністративним судом України та Департаментом будівництва та житлового забезпечення неодноразово направлялися до TOB «Стиль-Блюз» відповідні звернення.
 
Однак інформацію про внесення змін до проектної документації, що передбачали зміну нумерації квартир, переданих згідно з актом від 03 листопада 2011 року № 47-МП, TOB «Стиль-Блюз» Вищому адміністративному суду України та Департаменту будівництва та житлового забезпечення не надало.
 
Відповідно до ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 06 листопада 2015 року, постановленої в межах кримінального провадження № 42014100000001093 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 191 КК України, відповідно до поповерхових планів 3 під`їзду будинку  АДРЕСА_4 змінено нумерацію квартир, а саме номер квартири  НОМЕР_1 на 5 поверсі змінено на НОМЕР_2.
 
Крім того, судами встановлено, що 10 вересня 2014 року між TOB «Стиль-Блюз» та TOB «Транспортний Ассістанс» укладений договір № НИ-1243 купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого ТOB «Стиль-блюз» відчужило майнові права на квартиру АДРЕСА_1 на користь TOB «Транспортний Ассістанс».
 
Відповідно до акта прийому-передачі житлового приміщення (квартири) від 01 липня 2015 року TOB «Стиль-Блюз» передало, а TOB «Транспортний Ассістанс» отримало квартиру АДРЕСА_1 .
 
Стислий зміст постанови Верховного Суду
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Касаційні скарги ТОВ «Транспортний Ассістанс» та ТОВ «Стиль-Блюз» задоволено частково.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року у частині вирішення позову ОСОБА_1 скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.
 
Залишаючи без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 та частково задовольняючи касаційні скарги  ТОВ «Транспортний Ассістанс» та ТОВ «Стиль-Блюз», Верховний Суд дійшов наступних висновків. 
 
Ордер на жиле приміщення є адміністративним актом індивідуального характеру виконкому районної, міської, районної в місті місцевої ради (уповноваженого органу місцевого самоврядування), до компетенції якого входить його складання та видача на вселення особи у зазначене в ньому житлове приміщення. Ордер породжує, з одного боку, адміністративно-правові відносини між виконкомом (відповідним органом місцевого самоврядування) та житлово-експлуатаційною організацією (підприємством, іншою організацією), куди він здається, а з іншого - цивільно-правові відносини між особою і зазначеними організаціями, які зобов`язані після вселення особи у надане житло укласти з ним договір найму певного житлового приміщення.
 
Ордер на вселення у службове приміщення не є правовстановлюючим документом, лише його отримання особою не призводить до виникнення у неї права на користування тим приміщенням, що у ньому зазначено.
 
Строк дійсності ордера є присічним і поновленню судом не підлягає, за спливом тридцятиденного строку ордер втрачає свою силу і вселення на його підставі в жиле приміщення не допускається.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ордер виданий позивачу 12 лютого 2015 року, проте у строк до 14 березня 2015 року позивач не вселився у спірне майно, з огляду на що з 15 березня 2015 року втратив право на вселення у квартиру незалежно від причин, за яких позивач не реалізував своє право на вселення.
 
З урахуванням наведеного, у позивача у цій справі не виникло будь-якого майнового права, права очікування стосовно спірного житла, оскільки відповідні права щодо квартири виникають у особи в силу вселення у певне житлове приміщення, здійсненого на підставі чинного ордера, та укладення договору найму жилого приміщення щодо цього житла.
 
Верховним Судом також враховано, що згідно із частинами першою, другою статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
 
Аналіз наведеного положення свідчить про те, що жиле приміщення, на вселення в яке видається ордер, повинно бути не тільки фактично, а й юридично вільним. Ордер не може бути виданий також і на жиле приміщення, якщо в ньому будь-яка особа (хоча б й не на законних підставах) проживає. Відповідний орган місцевого самоврядування, органи з управління житловим фондом до видачі ордера повинні вжити заходів з метою звільнення спірного приміщення.
 
Надане жиле приміщення повинно бути юридично вільним від прав третіх осіб на нього, тобто таке житло повинно перебувати на балансі відповідного органу місцевого самоврядування та на нього не повинно існувати прав власності, користування або будь-яких інших майнових прав у третіх осіб.
 
За всіма встановленими судами обставинами ордер ОСОБА_1 виданий на юридично та фактично не вільну квартиру, оскільки власником спірної квартири було TOB «Транспортний Ассістанс».
 
Наведене свідчить, що до видачі позивачу ордера Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради та Вищий адміністративний суд України повинні були вжити заходів задля вирішення питання юридичного статусу спірної квартири та визначення належності прав (власності) на неї.
 
Видача ордера на зайняття жилого приміщення стосовно житла, що є предметом спору або на нього існують чинні права у третіх осіб, не свідчить про виконання рішення відповідного органу (організації) про надання такого службового приміщення у користування особі.
 
Особа, якій видано ордер, не набуває лише в силу отримання такого адміністративного акта прав на захист прав на це приміщення до вселення в нього та укладення договору житлового найму, а тому за всіма встановленими обставинами ОСОБА_1 не набув жодних речових прав на спірну квартиру.
 
Мотиви незгоди з висновками Верховного Суду 
 
Згідно із частинами першою, другою статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
 
Аналогічною за змістом є стаття 122 цього Кодексу, якою унормовано підстави вселення в службове житлове приміщення на підставі спеціального ордера. 
 
Зміст положень зазначених норм, на мою думку, не дає підстав для висновку, що ордер на вселення у житлове приміщення є виключно адміністративним актом індивідуального характеру виконкому районної, міської, районної в місті Ради (орган місцевого самоврядування), до компетенції якого входить його видача на вселення громадянина у зазначене в ньому житлове приміщення та, що ордер - це наказ (вказівка), доручення уповноваженого органу місцевого самоврядування, адресоване житлово-експлуатаційній організації (іншому органу) вселити особу у певне жиле приміщення. 
 
Адміністративний акт індивідуальної дії - це акт суб`єкта владних повноважень, виданий на виконання владних управлінських функцій, який стосується прав або інтересів конкретно визначеної особи/осіб, дія якого вичерпується його виконанням. На мою думку, таким адміністративним актом індивідуальної дії є саме рішення виконкому районної, міської в місті Ради (органу місцевого самоврядування), до компетенції якого входить видача ордера на вселення в житлове приміщення, яке такий орган державної влади надає громадянину на виконання покладених на нього функцій - забезпечення громадян житлом, на яке вони мають право відповідно до статті 47 Конституції України. 
 
Натомість, виданий на підставі рішення виконкому районної, міської в місті Ради ордер - є документом, який є єдиною правовою підставою для вселення громадянина у надане йому органом виконавчої влади житлове приміщення, що надає йому право користування житловим приміщенням. У контексті наведеного, правильним є висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 495/2521/16-ц (провадження № 61-6910св20) про те, що «ордер - це правоустановчий документ індивідуального характеру, що є єдиною правовою підставою на вселення громадянина або його з сім`єю у жиле приміщення». 
 
Ордер породжує цивільно-правові відносини між громадянином і житлово-експлуатаційною організацією, оскільки праву першого на вселення кореспондує також його обов`язок та обов`язок житлово-експлуатаційної організації укласти цивільно-правові угоди щодо користування житловим приміщенням (договір найму у класичному визначенні, договори на обслуговування, надання послуг). Саме ордер, а не рішення виконкому районної, міської в місті Ради про видачу ордера, є підставою для укладення таких цивільно-правових угод, і саме визнання недійсним ордера, а не рішення виконавчого органу місцевого самоврядування, є підставою для виселення громадянина з наданого йому житлового приміщення у випадку встановлення порушень порядку і правил його надання. 
 
Не погоджуюся також і з висновком колегії суддів про те, що визначений пунктом 21 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, тридцятиденний строк дійсності ордера є присічним і поновленню судом не підлягає, а тому за спливом цього строку ордер втрачає свою силу і вселення на його підставі в жиле приміщення не допускається.
 
Такий висновок вважаю помилковим, оскільки чинне житлове законодавство не містить припису про те, що тридцятиденний строк дії ордера є присічним і поновленню судом не підлягає, незалежно від причин за яких громадянин, який отримав ордер не реалізував своє право на вселення. Зокрема, у разі наявності перешкод, що об`єктивно унеможливлює вселення особи у надане їй на підставі ордера житлове приміщення протягом тридцяти днів (наприклад самовільне зайняття такого житлового приміщення іншою особою), ордер автоматично не припиняє свою дію, а особа, якій надано ордер має право на підставі частини другої статті 109 ЖК Української РСР звернутися до суду з позовом про виселення осіб із самовільно зайнятого житлового приміщення. 
 
Статтею 59 цього Кодексу визначені підстави та порядок визнання ордера на житлове приміщення недійсним, серед яких відсутня така підстава, як сплив тридцятиденного строку на вселення у житлове приміщення. Сплив такого строку за відсутності поважних причин для вселення, може бути підставою відмови житлово-експлуатаційної організації у вселенні громадянина в надане йому на підставі ордера житлове приміщення, а не підставою відмови суду в захисті порушеного права.  
 
З отриманням ордера на вселення у особи виникає право законного очікування на реалізацію її права на житло, зокрема право користування зазначеним у ордері житловим приміщенням, а в подальшому в залежності від статусу житлового приміщення - право на його приватизацію та отримання у власність, а отже у разі порушення такого права у неї виникає законний інтерес у відновленні порушеного права. Способами захисту можуть бути вимоги такої особи про виселення осіб, які самовільно зайняли надане їй на підставі ордера житлове приміщення, приведення осіб за відповідною угодою у попередній стан, який дозволяє особі реалізувати їй право на вселення у житлове приміщення на підставі ордера, інше в залежності від конкретних обставин справи. 
 
У Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
 
Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певні матеріальні або нематеріальні блага з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створенням об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. 
 
Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення.
 
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
 
Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
 
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
Зміст наведених вище положень законодавства дає підстави вважати, що у ОСОБА_1 у зв`язку з видачею йому ордера на вселення у спірне житлове приміщення виникло право на інтерес, яке підлягає захисту відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а отже, висновок колегії суддів про те, що у позивача не виникло як права користування, так і будь-якого іншого майнового права, права очікування, оскільки відповідні права щодо квартири виникають у особи в силу фактичного вселення її у приміщення, здійсненого на підставі чинного ордера та наступного укладення договору найму жилого приміщення щодо такого житла є помилковими. Зазначений висновок позбавляє особу права на звернення до суду з позовом до відповідачів про відновлення його порушеного права на житло. 
 
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
При цьому як ефективний засіб (спосіб) потрібно розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
 
Заявляючи вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, факту зміни номера квартири  АДРЕСА_1 , зазначеного в акті прийому-передачі від 03 листопада 2011 року № 47-МП, на номер НОМЕР_2, визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 10 вересня 2014 року № НИ-1243, укладеного між ТОВ «Стиль-Блюз» та ТОВ «Транспортний Ассістанс», вселення, позивач обґрунтовував їх тим, що встановлення факту зміни нумерації спірної квартири та визнання недійсним оспорюваного ним договору купівлі-продажу майнових прав, йому необхідно для підтвердження його права на вселення у спірну квартиру на підставі ордера, та повернення сторін за наслідками визнання оспорюваного договору недійсним у попередній стан, що відновить його права на вселення у спірну квартиру на підставі ордера.
 
Такі вимоги, зважаючи на наявні у справі докази на підтвердження неправомірних дій відповідача ТОВ «Стиль-Блюз», на мою думку, є обґрунтованими та підлягали задоволенню, якби позивач одночасно заявив вимоги про виселення із спірного житлового приміщення осіб, які ним користуються та про визнання недійсною реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно. Оскільки власником спірної квартири є інша особа, яка нею користується, обраний позивачем спосіб захисту не призведе до відновлення його порушених прав, а отже позивачеві належало відмовити у задоволенні позову не з підстав відсутності у нього права користування, чи будь-якого іншого майнового права, права очікування, а з підстав неефективно обраного ним способу захисту.

Суддя                                                                                              Г. І. Усик