КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 жовтня 2021 року 
м. Київ
справа № 761/29418/21
провадження №22-ц/824/14572/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Нежури В.А.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Потапьонок К.В.,	
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року /суддя Рибак М.А./
у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання невиконання посадовими особами постанови Деснянського районного суду міста Києва від 16.12.2010 року та ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 30.11.2016 року, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання невиконання посадовими особами постанови Деснянського районного суду міста Києва від 16.12.2010 року та ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 30.11.2016 року.
Ухвалою  Шевченківського районного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року у відкритті провадження відмовлено. /а.с. 15-16/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не враховано ст. 20 КАС України якою передбачено, що спори між фізичною особою і суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності віднесені до юрисдикції адміністративних судів, а тому розгляд таких справ повинен відбуватись в адміністративних судах, а не Окружному адміністративному суді м. Києва. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, якій обчислюється з дня, коли особа взнала про порушення своїх прав, свобод та інтересів ( ст. 122 КАС України). Про невиконання судового рішення ГУ ПФУ в м. Києві він дізнався в листопаді 2017 року, з того часу пройшло більше 3 років, а тому адміністративний суд не буде розглядати позов у зв`язку зі спливом позовної давності, а поновити пропущений строк неможливо. Разом з тим, після відкриття кримінального провадження даний спір між фізичною особою (позивачем) та суб`єктом владних повноважень (відповідачем) щодо невиконання судового рішення, може бути вирішений в рамках кримінально - процесуального кодексу України шляхом подання учасником кримінального провадження цивільного позову до загального суду для розгляду за правилами цивільного судочинства, незважаючи на норми ст. 257 ЦК України. У зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, слідчим винесена постанова про закриття кримінального провадження, цивільний позов не подавався. Згідно ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`являла цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Також вказував і на те, що ним зібрані письмові докази, які доводять не виконання ГУ ПФУ в м. Києві постанови Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2010 року та ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 30.11.2016 року про перерахунок пенсії по стажу, що завдало йому значної матеріальної шкоди, щомісячна недоплати до пенсії -3 205 грн.
Сторони в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, ОСОБА_1 звернувся з клопотанням про розгляд справи без його участі, підтримавши апеляційну скаргу, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ч. 1 ст. 19 ЦПК України якою визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
При визначенні предметної юрисдикції справ суд першої інстанції  виходив із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Зі змісту позовної заяви та її правового обґрунтування суд першої інстанції вірно встановив, що позивач фактично оскаржує бездіяльність відповідача - Головного управління пенсійного фонду України у м. Києві щодо невиконання рішення суду у справі про перерахунок пенсії, а також просить зобов`язати відповідача провести перерахунок пенсії.
Отже, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суд обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі, оскільки позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Доводи апеляційної скарги, щодо того, що адміністративний суд не буде розглядати позов у зв`язку зі спливом позовної давності, а він має право заявити цивільний позов, з огляду на закрите кримінальне провадження, колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги, з огляду на таке.
Як встановлено, позивач фактично оскаржує бездіяльність відповідача - Головного управління пенсійного фонду України у м. Києві щодо невиконання рішення суду у справі про перерахунок пенсії, а також просить зобов`язати відповідача провести перерахунок пенсії, тобто позов зводиться до невиконання постанови Деснянського районного суду міста Києва від 16.12.2010 року та ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 30.11.2016 року.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Конституційний Суд України зазначив, що  складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту   2.1 мотивувальної частини Рішення від 26   червня 2013   року №   5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт   2 мотивувальної частини Рішення від 13   грудня 2012   року №   18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт   3 мотивувальної частини Рішення від 25   квітня 2012   року №   11-рп/2012).
Конституційний Суд України у Рішенні від 26  червня 2013   року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі   -   ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті   43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява №   60750/00, від 20   липня 2004   року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею   6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Крім того, у Рішенні від 15   травня 2019   року №   2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт   84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07   червня 2005   року, заява №   6318/03; пункт   43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20   липня 2004   року, заява №   60750/00; пункти   46,   51,   54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15   жовтня 2009   року, заява №   40450/04; пункт   64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28   листопада 2006   року, заява №   30779/04).
 
На підставі аналізу статей   3,   8, частин першої та другої статті   55, частин першої та другої статті   129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті   2.1 мотивувальної частини Рішення від 15   травня 2019   року №   2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналогічні положення містяться в статті 370   КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності,   -   за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею   129-1 Конституції України, статтею   6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями   14,   370 КАС України.
З метою забезпечення виконання судового рішення статтею 382 КАС України передбачено дві форми судового контролю за виконанням судового рішення: 1)   зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду; 2)   накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Так, згідно з положеннями частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати в установлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина друга статті   382 КАС України).
Таким чином, позивач не позбавлений в даному випадку спонукати суд до судового контролю за виконанням рішення, а отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.  375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року - залишити без задоволення.  
Ухвалу  Шевченківського районного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року -  залишити без змін. 
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
 
Головуючий:                                        Судді: