ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2021 року          м.Дніпро                                                    Справа №  904/1289/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:    Антоніка С.Г. (доповідач), 
суддів:  Іванова О.Г., Березкіної О.В.,
за участю секретаря судового засідання: Грачов А.С.

розглянувши матеріали апеляційної скарги  Затишнянської сільської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.09.2021р., ухвалене суддею Назаренко Н.Г., повний текст якого складений 09.09.2021р. у справі № 904/1289/21

за позовом Фермерського господарства "БУКУРІЯ", с. Гуляйполе, Криничанський р-н
до Відповідача-1: Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, м. Дніпро;
Відповідача-2: Затишнянської сільської територіальної громади в особі Затишнянської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області

про визнання права користування земельною ділянкою 
    
ВСТАНОВИВ:

          Фермерське господарство "БУКУРІЯ" (далі - Позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області , в якому просило (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог):
          - визнати за фермерським господарством «БУКУРІЯ» (код ЄДРПОУ 24242647) право постійного користування земельною ділянкою площею 49,7503 га, кадастровий номер 1222082000:01:001:0204, форма власності - комунальна, цільове призначення - землі запасу, згідно плану та технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 08.11.2013, яка знаходиться на території Гуляйпільської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області,
          - стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь фермерського господарства «БУКУРІЯ» судові витрати, сплачені Позивачем - судовий збір в розмірі 2270,00 грн. та судові витрати на професійну правову допомогу в розмірі 3000,00грн.          
          Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 02.09.2021 року  позовні вимоги  задоволено частково, визнано за Фермерським господарством "БУКУРІЯ" право постійного користування земельною ділянкою площею 49,7503 га, кадастровий номер 1222082000:01:001:0204, форма власності - комунальна, цільове призначення - землі запасу, згідно плану та технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 08.11.2013, яка знаходиться на території Гуляйпільської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області. Стягнуто з Затишнянської сільської територіальної громади в особі Затишнянської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області на користь Фермерського господарства "БУКУРІЯ" судовий збір у розмірі 2270,00 грн. та судові витрати на професійну правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.          
          Задовольняючи частково первісний позов, господарський суд послався на те, що в земельному законодавстві  така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою, яка набута у встановленому порядку, як неоформлення права постійного користування земельною ділянкою відсутня, у зв`язку з чим позивач має законне право на постійне користування спірною земельною ділянкою до припинення цього права з підстав, закріплених у законодавстві.          
          Затишнянська сільська рада звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою про скасування вищезазначенного рішення та прийняття нового, яким в задоволенні позову відмовити.
          Апеляційна скарга обгрунтована наступним:
          - доводи, що позов є негаторним та позовна давність на нього не розповсюджується з посиланням на ст. 152 ЗК України, ст. 391 ЦК України, позивачем не зазначалися в жодній заяві по суті. Тобто суд першої інстанції самостійно обґрунтував позовні вимоги, вийшовши при цьому за межі судового розгляду, при цьому ні сільська рада, ні Держгеокадастр не визнавали права позивача на вказану земельну ділянку, однак не створювали фактичних перешкод у користуванні землею, за таких умов суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що позивачем було заявлено негаторний позов;
          - станом на момент смерті та формування земельної ділянки вже діяв Земельний кодекс України 2002 року та стаття 92 ЗК України визначала випадки передання земельної ділянки на праві постійного користування, однак вказана норма не передбачала можливості передачі у постійне користування земельної ділянки фізичним особам або фермерським господарствам, а тому право постійного користування не могло перейти на новосформовану земельну ділянку з кадастровим номером 1222082000:01:001:0204 та площею 49,7503 га, у зв`язку з чим земельна ділянка з кадастровим номером 1222082000:01:001:0204 та площею 49,7503 га не передавалась у постійне користування ні позивачу, ні його засновникам, а тому позивач не має права постійного користування вказаною земельною ділянкою.
          Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
          Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.10.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі 904/1289/21. Розгляд справи призначений у судовому засіданні.
          Згідно   з ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
                  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
                  Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
                    Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
          Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, згідно з Державним актом на право постійного користування землею серія ДП від 24.06.1996 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 441, рішенням Криничанської районної Ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області від 14.06.1996 року за №6-ХП/ХХП громадянину ОСОБА_1 надана у постійне користування земельна ділянка площею 100 га згідно з планом та кількісними характеристиками:
1) 50,0 га - ріллі;
2) 46,7 га - кормових угідь;
3) 3,3 га-під лісами та іншими угіддями.
          Земельна ділянка розташована на території Гуляйпільської сільської Ради народних депутатів та надана для ведення селянського (фермерського господар  ства).
           27.06.1996 року зареєстровано фермерське господарство «Букурія» (позивач), засновником якого став ОСОБА_1 .
          В 2005 році із земель раніше наданих фермерському господарству у користування загальною площею 100,0 га членами ФГ «Букурія» отримано безоплатно у власність (розпайо вано) наступні земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю):
           1. ОСОБА_2 - 5,4515 га розпорядженням голови Криничанської районної державної адміністрації № 185-р-05 від 18.03.2005 року та згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ЯБ №875752 від 01.03.2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010612200294. Земельна ділянка розташована на території Гуляйпільської сільської Ради Криничанського району Дніпропетровської області. Цільове призначення земельної ділянки - для веденню фермерського господарства.
           2. ОСОБА_3 - 8,7228 га розпорядженням голови Криничан ської районної державної адміністрації № 185-р-05 від 18.03.2005 року та згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ДП№095748 від 01.03.2006 року, за   реєстрованого в Книзі записі реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010612200293. Земельна ділянка розташована на території Гуляйпільської сільської Ради Криничанського району Дніпропетровської області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства.
           3. ОСОБА_4 - 8,7228 га розпорядженням голови Криничанської районної державної адміністрації № 185-р-О5 від 18.03.2005 року та згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ЯБ № 875751 від 20.02.2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №010612200268. Земельна ділянка розташована на території Гуляйпільської сільської Ради Криничанського району Дніпропетровської області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства.
           4. ОСОБА_5 - 8,7954 га розпорядженням голови Криничанської районної державної адміністрації № 185-р-О5 від 18.03.2005 року та згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ДП № 095750 від 22.02.2006 року, зареєстрованого в Книзі записі реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010612200275. Земельна ділянка розташована на території Гуляйпільської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства.
           5. ОСОБА_6 - 9,5705 га розпорядженням голови Криничанської районної державної адміністрації № 185-р-05 від 18.03.2005 року та згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ДП № 095749 від 22.02.2006 року, зареєстрованого в Книзі записі реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010612200276. Земельна ділянка розташована на території Гуляйпільської сільської Ради Криничанського району Дніпропетровської області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства.
           6. ОСОБА_1 - 8,7369 га розпорядженням голови Криничанської районної державної адміністрації № 185-р-05 від 18.03.2005 року та згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ДП № 095747 від 24.03.2006 року, зареєстрованого в Книзі записі реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010612200515. Земельна ділянка розташована на території Гуляйпільської сільської Ради Криничанського району Дніпропетровської області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства.
          Тобто, на момент звернення позивача з позовом, із земель раніше наданих ОСОБА_1 ФГ «Букурія» фактично використовується 46,7 га, що підтверджується довідкою Гуляйпільської сільської Ради №413 від 10.12.2015 року.
          Як зазначив позивач, на момент звернення з позовом,  право постійного користування земельною ділянкою площею приблизно 50,0 га з фізичної особи ОСОБА_1 на юридичну особу ФГ «Букурія» не переоформлювалося.
           ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 12.12.2005 року.
          Станом на 04.04.2016 року членами ФГ «Букурія» стали ОСОБА_7 - голова господарства; ОСОБА_8 ; ОСОБА_9 ; ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ; ОСОБА_12 .
          На адвокатський запит від 18.09.2018 року Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області листом від 24.09.2018 за № 29-4-0.221-8284/2-18 повідомило, що в процесі інвентаризації земель, на підставі документації із землеустрою, земельній ділянці, на яку претендує Позивач, площею  49,7503 га присвоєно кадастровий номер 1222082000:01:001:0204. Таким чином, ця земельна ділянка, на даний час пройшла державну реєстрацію, є сформованою, згідно даних Державного земельного кадастру відноситься до земель запасу сільськогосподарського призначення, має форму власності державну, відомості про приватизацію та користування нею іншими особами відсутні.          
          За даними позивача, члени ФГ «Букурія» зверталися у квітні 2016 року до Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області (відповідач-1) з письмовими клопотаннями щодо приватизації (отримання безоплатно у власність) за ними, як членами Господарства земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю) із земель, розташованих на території Гуляйпільської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області, для ведення фермерського господарства та надання дозволу на розробку проекту приватизації землі. Однак, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надало членам фермерського господарства письмові відмови в задоволенні клопотань на тій підставі, що відсутня згода землекористувача на вилучення земельної ділянки із користування та документи про досвід їх роботи в сільському господарстві або наявність у них освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.
          Члени фермерського господарства такі відмови оскаржували в Дніпропетровському окружному адміністративному суді, в суді апеляційної та касаційної інстанції, однак їм було відмовлено в задоволенні позовів, в тому числі і з тих підстав, що ФГ «Букурія» не є користувачем спірної земельної ділянки.
          Вказані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) визнати за фермерським господарством «БУКУРІЯ» право постійного користування земельною ділянкою площею 49,7503 га, кадастровий номер 1222082000:01:001:0204, форма власності - комунальна, цільове призначення - землі запасу, згідно плану та технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 08.11.2013, яка знаходиться на території Гуляйпільської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області.
          Згідно з ч.1 ст. 13 та ч.1 ст.14 Конституції України, земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
          Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням селянських (фермерських) господарств регулюються: Земельним Кодексом України у відповідних редакціях (1990 року та 2001 року), Законом України "Про селянське (фермерське) господарство", Законом України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно-правовими актами України.
          Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для потреб сільського господарства або призначені для цих цілей (ст. 47 ЗК України в ред. 1990 року). Згідно з частиною першою статті 51 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент створення ФГ) громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.
          Відповідно до положень статті 7 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент створення ФГ) користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.
          Згідно з частиною першою статті 23 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент створення ФГ) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
          Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2009-XII "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на момент створення ФГ; втратив чинність 29.07.2003 - з моменту набрання чинності Законом України від 19.06.2003 № 973-IV "Про фермерське господарство") після одержання Державного акту на право приватної власності на землю, Державного акту на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.
          Отже, відповідно до законодавства, яке діяло на час створення ФГ «Букурія», необхідною умовою набуття останнім статусу юридичної особи було отримання у користування земельної ділянки, у зв`язку з чим голова фермерського господарства з метою набуття та реалізацією фермерським господарством своїх прав, в тому числі, прав на користування земельною ділянкою для здійснення підприємницької діяльності відповідно до законодавства, здійснив дії щодо отримання у користування фермерським господарством земельної ділянки та оформлення прав на неї.
          Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 16 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на дату створення позивача) у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, можуть бути земля, жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, птиця, бджолосім`ї, посіви та посадки сільськогосподарських культур і насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція і доходи від її реалізації, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення для ведення селянського (фермерського) господарства і заняття підсобними промислами. Майно цих осіб належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не передбачено угодою між ними.
          Володіння, користування та розпорядження майном здійснювалося членами селянського (фермерського) господарства за взаємною домовленістю, згідно ст. 17 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на дату створення позивача).
          При цьому, законодавством, чинним на момент створення ФГ, було передбачено одержання земельної ділянки, як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акту, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.
          За чинним Земельним кодексом України, громадяни України, які мають намір створити та вести фермерське господарство, повинні спочатку набути земельну ділянку на одному з прав, до яких Кодекс відносить право власності, право оренди та емфітевзис.
          Однак, в Україні існують фермерські господарства, які використовують земельні ділянки, набуті у 90-ті роки на інших правах, зокрема, праві постійного користування. Чинний Земельний кодекс України не дозволяє громадянам набувати земельні ділянки для ведення фермерського господарства на таких правах, але захищає тих з них, хто набув право постійного користування чи право довічного успадковуваного володіння до введення Земельного Кодексу України 2001 року у дію.
          Саме наявністю прав на землю свого засновника відрізняється правовий статус фермерського господарства від правового статусу інших юридичних осіб.
          Зазначені особливості правового статусу фермерського господарства свідчать про те, що з моменту його створення фермерське господарство отримує право на користування землею, що була надана громадянину - його засновнику (голові), без укладення договору між цим громадянином та фермерським господарством та набуття на таку земельну ділянку речового права.
          Отже, право фермерського господарства на земельну ділянку, надану його голові (засновнику) чи іншому члену, є нетиповим правом на землю, тому, його не можна кваліфікувати ні як речове, ні як зобов`язальне право. Втім, його виникнення у фермерського господарства не передбачає його припинення у голови (засновника) чи іншого члена цього фермерського господарства.
          При створенні фермерського господарства відбувається двоетапний процес оформлення права користування на земельну ділянку, на першому з яких набувається набуття такого права громадянином України, яке є обмеженим, оскільки цей громадянин не може використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням, а на другому етапі (державна реєстрація фермерського господарства як юридичної особи) фермерське господарство, засновником якого є громадянин України, в силу закону набуває правомочностей щодо володіння і користування земельною ділянкою.
           19.06.2003 прийнято новий Закон України № 937-IV "Про фермерське господарство" (далі - Закон №937-IV), яким Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність.
          У статті 1 Закону № 937-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
          Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 Закону № 937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому ЗК України.
          Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону № 937-IV).
          Згідно зі статтею 92 Земельного кодексу України (у редакції, чинній з 01.01.2002, тобто після державної реєстрації ФГ) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності.
Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України була встановлена необхідність переоформлення права постійного користування земельною ділянкою особами, які не мали права відповідно до цього Кодексу мати її на такому праві, на право власності або оренди.
Однак Конституційний Суд України рішенням № 5-рп/2005 від 22.09.2005р. визнав вищезазначену норму неконституційною.
          З урахування  цього рішення, громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.
Надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 320/5724/17.
          Верховний Суд України, застосовуючи приписи статей 9, 11, 14, 16, 17, 18 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" № 2009-XII, який був чинним до 29.07.2003, та статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону № 937-IV, який набрав чинності 29.07.2003, зазначив, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство з дати державної реєстрації набуває статусу юридичної особи, та з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась (ухвали Верховного Суду України від 24.10.2007 у справі № 6-20859св07, від 10.10.2007 у справі № 6-14879св07, від 30.01.2008 у справі № 6-20275св07).
          Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду,  викладеній  у постановах від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц, від 21.11.2018 у справі № 272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, від 16.01.2019 у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 03.04.2019 у справі № 628/776/18).
          Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі № 922/989/18 дійшла висновку, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки.
          У відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа.
          Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.
          Підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). У земельному законодавстві (як чинному на момент створення СФГ, так і з 01 січня 2002 року й до сьогодні) така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою, як смерть громадянина - засновника СФГ відсутня.
Правове становище СФГ, як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.
          Таким чином, у разі смерті громадянина - засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.
          Після створення фермерського господарства і до теперішнього часу цільове призначення земельної ділянки і правовий зв`язок між фермерським господарством і земельною ділянкою збереглися, про що свідчать норми права щодо покладення обов`язків власника речових прав не на суб`єкта, вказаного в державному акті про право постійного користування землею (голову чи засновника фермерського господарства), а на юридичну особу Фермерське господарство.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про те, що землекористувачем спірної земельною ділянки с початку заснування Фермерського господарства «Букурія» і до теперішнього часу є саме Фермерське господарство «Букурія» на підставі Акту на право постійного користування землею.
І, оскільки право позивача на користування спірною земельною ділянкою відповідачем не визнається, то господарський суд правильно визнав за позивачем право постійного користування земельною ділянкою площею 49,7503 га, кадастровий номер 1222082000:01:001:0204, форма власності - комунальна, цільове призначення - землі запасу, згідно плану та технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 08.11.2013, яка знаходиться на території Гуляйпільської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області підлягають задоволенню.
          Підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.
          Вказане вище спростовує доводи скаржника стосовно того, що станом на момент смерті та формування земельної ділянки вже діяв Земельний кодекс України 2002 року та стаття 92 ЗК України визначала випадки передання земельної ділянки на праві постійного користування, однак вказана норма не передбачала можливості передачі у постійне користування земельної ділянки фізичним особам або фермерським господарствам, а тому право постійного користування не могло перейти на новосформовану земельну ділянку з кадастровим номером 1222082000:01:001:0204 та площею 49,7503 га.
          Доводи скаржника стосовно того, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що позивачем було заявлено негаторний позов, чим вийшов за межі позовних вимог, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки суд надав оцінку позовним вимогам, зазначивши, що вони є негаторними і це не є виходом за межі позовних вимог.
          Затишнянською сільською радою було подано заяву про застосування строків позовної давності, яка мотивована тим, що позивач знав про невизнання ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області  спірною земельною ділянкою з липня 2016р.
Господарський суд безпідставно дійшов висновку про те, що позов є негаторним і, враховуючи положення ст.391 ЦК України, ч.2 ст.151 ЗК України, зазначив, що на такі позови не розповсюджується строк позовної давності. 
По-перше, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. В даному випадку відповідачі не чинять перешкод у користуванні земельною ділянкою, а не визнають його право на користування, що не є негаторним позовом.
По-друге, випадки на які позовна давність не поширюється зазначені в ст.268 ЦК України, серед яких не зазначено порушення права власника на користування майном.
Тому в даному випадку. Відповідно до ст.261 ЦК України,  перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

          Приписами статті 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
          Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
          Ч.1 ст.74, ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Як вбачається з листа ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області  від 04.07.2016р., на який посилається сільська рада, ОСОБА_9 відмовлено в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в тому числі і у зв`язку з відсутністю згоди землекористувача, яким було ФГ «Букурія».
          Крім того, в листі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 02.02.2017р. на адвокатський запит зазначено, що 50,00га пасовищ перебувають у постійному користуванні фермерського господарства.
В суді апеляційної інстанції представник відповідача 2 не змогла вказати з яких підстав, у зв?язку з чим і коли конкретно (дата, місяць, рік) позивачу стало відомо про порушення його права.
Відповідачем1 заява про застосування строків позовної давності не подавалася.
В позовній заяві позивач зазначив, що про невизнання його права відповідачем 1 йому стало відомо в процесі оскарження рішень у справах № 804/4743/16, № 804/4433/16, № 804/4435/16, № 804/4436/16; 804/4437/16, № 804/4434/16. Дані рішення набрали законної сили в 2019 -2020 роках. Позивач звернувся з позовом у лютому 2021р. Отже строк позовної давності не пропущений.
За  Затишнянською сільською радою зареєстровано право комунальної власності на спірну земельну ділянку 05.05.2021 року на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області наказом від 24.12.2020 № 71-ОТГ. 
          Відтак, відповідачем-2 не могло порушуватись право позивача до дати реєстрації права власності.
          Інших належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі, відповідач не надав.
          Оскільки доводи відповідача-2 не підтвердилися, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені всі фактичні обставини справи, їм дана належна правова оцінка, отже підстави для скасування постановленого судового рішення у справі відсутні.
          За наведених обставин апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Рішення суду слід залишити без змін.
          На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 269, 270,  275, 276,    282-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Затишнянської сільської ради залишити без задоволення.
          Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.09.2021р. у справі № 904/1289/21 залишити без змін.
          
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту постанови.
          Повний текст постанови складено   07.12.2021 р.

Головуючий суддя                                                                            С.Г. Антонік
                                                                                                                                                                                                                                                                           Суддя                                                                                                                                                  О.В. Березкіна

Суддя                                                                                                         О.Г. Іванов