ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

05 жовтня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/1999/20
Головуючий у першій інстанції – Олещенко В. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1268/21, № 22-ц/4823/1280/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Мамонової О.Є.,
суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В., 
із секретарем – Шкарупою Ю.В.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Чернігівського районного нотаріального округу Чуприненко Олена Віталіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17 червня 2021 року (ухвалено о 9:55, повний текст рішення виготовлено 25.06.2021) та додаткове рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договорів недійсними, -

                                      У С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати недійсними договір № 925Ф відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 30.05.2008, укладені 20.12.2017 між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_2 , свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 15.11.2019, видані приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Чуприненко О.В. на ім`я ОСОБА_2 № 49 та № 50.
Позов обґрунтовувала тим, що 30.05.2008 між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, у цей же день у забезпечення виконання зобов`язань за ним між АКБ «Форум» та позивачкою ОСОБА_1 був укладений договір поруки та іпотечний договір. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.02.2010 кредитну заборгованість за вищевказаним договором стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; стягувачем до органів державної виконавчої служби подано виконавчий документ.
20.12.2017 ПАТ «Банк Форум» відступило відповідачці ОСОБА_2 права вимоги за вищевказаними кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки. 
15.11.2018 державним виконавцем було складено акт про реалізацію предмета іпотеки – належного позивачці житлового будинку (знищений пожежею та складає 91% зносу), розташованого на земельній ділянці площею 0,1025 га.
15.11.2019 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чуприненко О.В. видано ОСОБА_2 свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів на вказаний житловий будинок та на земельну ділянку.
Зазначені договори про відступлення прав вимоги та свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів позивачка вважає недійсними з наступних підстав.
Ні ОСОБА_3 , ні позивачка згоди на виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним, іпотечним договором та договором поруки не надавала, у жодних договірних відносинах з нею не перебували. Крім того, ОСОБА_2 виконала зобов`язання за кредитним договором від 30.05.2008 частково, сплативши лише 213 366,35 грн заборгованості. Чинним законодавством не передбачено часткове погашення кредитної заборгованості третьою особою, внаслідок якої остання набула права на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим 30.05.2008, а тому підстав для заміни кредитора в зобов`язаннях не було. 
При укладенні 20.12.2017 договору про відступлення прав вимоги порушено вимоги щодо суб`єктного складу його сторін, встановленого ст. 1079 ЦК України. Уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором Банк отримав фінансування у розмірі 213 366,35 грн, а ОСОБА_2 набула право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається в розмірі 53 789,93 доларів США і сплаченою за договором про відступлення права вимоги сумою. Тобто фактично укладений між Банком та ОСОБА_2 оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу, який суперечить приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, та є недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України.
Укладанням договорів про відступлення права вимоги було порушено вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Кредит ОСОБА_3 був наданий в іноземній валюті, житловий будинок, що є предметом іпотеки, є єдиним житловим майном позивачки.
На момент укладення договору про відступлення прав вимоги 20.12.2017 житловий будинок АДРЕСА_1 та області був знищений пожежею та мав 91% зносу, тобто не міг бути предметом договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 листопада 2020 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. 

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17.06.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02.07.2021 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції від 17.06.2021 ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на його незаконність, несправедливість, прийняття з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування фактичних обставин справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що станом на час укладання договору про відступлення прав вимоги 20.12.2017 предмет іпотеки – житловий будинок втратив свої споживчі якості, характеристики в результаті знищення на 91% пожежею, майно не відповідало характеристикам майна, переданого за договором іпотеки від 30.05.2008, а відтак у відповідності до вимог ст. 379, 380 ЦК України, ЗУ «Про іпотеку» не могло бути предметом договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором.
Заявниця зазначає, що судовим рішенням борги за кредитним договором стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в солідарному порядку, однак будь-яких виконавчих проваджень щодо ОСОБА_3 за судовим рішенням не існує, заборгованість стягується виключно з позивачки.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02.07.2021 ОСОБА_1 просить його скасувати та  ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_2 у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права, без урахування фактичних обставин справи.
Заявниця вказує, що зі змісту укладеного між відповідачкою та адвокатом Прокоф`євим Б.І. договору про надання правової допомоги вбачається, що розмір гонорару встановлений сторонами не у фіксованому розмірі, а залежить від обсягу послуг та витраченого представником часу, тобто для визначення розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції потрібен детальний опис робіт, розрахунок вартості правничої допомоги, які у матеріалах справи відсутні. Будь-яких додаткових угод, розрахунків розміру гонорару, актів виконаних робіт, з яких би вбачалась домовленість сторін стосовно гонорару за участь у суді першої інстанції, відповідачем не надано.
Наголошує, що сама по собі квитанція про оплату вартості правничої допомоги, яка складена адвокатом одноособово, не є достатнім доказом на підтвердження домовленості сторін договору щодо визначення розміру гонорару адвоката саме за участь  у суді першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 17.06.2021 представник ОСОБА_2 – адвокат Прокоф`єв Б.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін,  стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 усі судові витрати, понесені нею під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції. Посилається на те, що оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, відповідає принципу справедливості. 
Сторона відповідача вказує, що оспорюваний договір за своєю правовою природою не є договором факторингу, а є договором купівлі-продажу права вимоги, до якого відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України застосовуються положення про відступлення права вимоги (ст. 512-519 ЦК України) і, відповідно, для укладення договорів, подібних до спірного договору, покупець права вимоги не повинен обов`язково мати статус фінансової установи. Укладений між відповідачкою та Банком договір про купівлю-продаж права вимоги не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги є отриманням прибутку. 
Зазначає, що питання існування такого об`єкту нерухомого майна як житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , незважаючи на часткове його знищення пожежею уже вирішувалось під час розгляду справи № 748/746/19 та Чернігівський апеляційний суд під час перегляду справи дав чітку відповідь, що такий об`єкт існує незалежно від того, що має часткове знищення, до моменту подання його власником відповідної заяви. На момент укладення оспорюваних договорів такої заяви не існувало і вона позивачкою не подавалась.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки – адвоката Мошко М.М., яка підтримала апеляційні скарги, представника відповідачки – адвоката Прокофьєва Б.І., третьої особи ОСОБА_3 , які просили залишити рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін, перевіривши доводи апеляційних скарг та доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу на рішення районного суду, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії).
Відмову у визнанні недійсними свідоцтв про право власності на житловий будинок та на земельну ділянку районний суд мотивував тим, що останні видані приватним нотаріусом на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, який є чинним і процедура прилюдних торгів не оскаржувалася.
З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що 30.05.2008 між АКБ «Форум» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 0002/08/27-ZZv, за умовами якого Банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію з лімітом кредитування 67 000 доларів США на споживчі потреби, строком по 29.05.2018. У договорі зазначено, що забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки є договір іпотеки нерухомості та договір поруки з ОСОБА_1 (а.с. 139-142).
У той же день між ОСОБА_1 (поручитель) та АКБ «Форум» був укладений договір поруки, за яким поручитель поручилась перед кредитором за виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором № 0002/08/27-ZZv від 30.05.2008, зобов`язалась у разі невиконання та/або порушення боржником своїх зобов`язань перед кредитором погасити заборгованість по кредитному договору, а саме: суму кредиту, нараховані проценти по кредиту, відсотки по простроченій позиці (штраф, пеню) та інші платежі, передбачені кредитним договором (а.с. 143-144).
Також, 30.05.2008 між АКБ «Форум» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Петрушиною Л.М., за умовами якого у забезпечення виконання позичальником зобов`язань, що випливають з укладеного ним  кредитного договору № 0002/08/27-ZZv від 30.05.2008, ОСОБА_1 передала в іпотеку належне їй майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,1025 га для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7425581900:01:000:0197, за цією ж адресою (а.с. 145-147).
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.02.2010 стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь АКБ «Форум» заборгованість по кредитному договору в розмірі 68 416,30 доларів США та штраф по кредитному договору в розмірі 5 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКБ «Форум» пеню в розмірі 796,72 грн (а.с. 51-55).
04.07.2013 ОСОБА_1 надано Чернігівським РВ Управління ДСНС України у Чернігівській області довідку про те, що дійсно 24.06.2013 виникла пожежа у житловому будинку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , в результаті якої вогнем знищено покрівлю, перекриття, стіни, майно, що знаходилося у будинку, частково підлогу будинку (а.с. 13).
20.12.2017 між ПАТ «БАНК ФОРУМ» (Банк) та ОСОБА_2 (новий кредитор) укладено договір № 925-Ф про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, за умовами якого Банк відступив шляхом продажу новому кредитору права вимоги Банку до позичальника, іпотекодавця та поручителя, зазначених у додатку № 1 до цього договору, а саме: кредитний договір № 0002/08/27-ZZv від 30.05.2008, боржник ОСОБА_3 , розмір права вимоги 55 789,93 дол. США, іпотечний договір від 30.05.2008 та договір поруки від 30.05.2008, боржник ОСОБА_1 (а.с. 8-11).
У цей же день, у зв`язку з укладенням вищевказаного договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, між ПАТ «БАНК ФОРУМ» та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення прав вимоги за Іпотечним договором, посвідчений Петрушиною Л.М., приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Чернігівської області 30.05.2008, за реєстровим № 2366 (а.с. 12).
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.01.2018 замінено стягувача у виконавчому провадженні по виконанню заочного рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.02.2010 про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості по кредитному договору в розмірі 68 416,30 доларів США та штрафу по кредитному договору в розмірі 5 000 грн (виконавчий лист Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.02.2017 № 750/12082/16-ц) з ПАТ «Банк Форум» - на правонаступника стягувача ОСОБА_2 (а.с. 56-57, 59-63).
15.11.2018 головним державним виконавцем Деснянського ВДВС м. Чернігів ГТУЮ у Чернігівській області Титарчуком М.О. складено акт про реалізацію предмета іпотеки, за яким при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-336/10, виданого 16.11.2010 Деснянським районним судом м. Чернігова про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 68 416,30 доларів США та 5 000 грн, відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 41 Закону України «Про іпотеку» передано на реалізацію житловий будинок А-1, загальна площа 261,4 кв.м, житлова площа 33,6 кв.м (знищено пожежею та складає 91% зносу), літня кухня Б-1 площею 27,0 кв.м, літній душ В-1, вбиральня в-1 та огорожа з воротами та хвірткою (1, 2, 3, 4), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , належні боржнику на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Радянськослобідської сільської ради 22.01.2008 на підставі рішення виконавчого комітету Радянськослобідської сільради від 21.12.2007 №168, зареєстрованого Чернігівським районним БТІ 24.01.2008 в реєстровій книзі номер запису 390 реєстраційний номер в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 21844611, які розташовані на земельній ділянці, площею 0,1025 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер 7425586000:01:000:0197, належна боржнику на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №937838, виданого Чернігівським районним відділом земельних ресурсів 10.05.2006, зареєстрований в книзі записів реєстрації  державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01068390054, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відомості про іпотекодержателя: ОСОБА_2 . Відомості про боржника: ОСОБА_1 . Відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 365324 ДП «СЕТАМ» від 29.10.2018 треті торги по лоту № 305464 не відбулися з підстав відсутності допущених покупців. Надійшла заява іпотекодержателя ОСОБА_2 про бажання придбати предмет іпотеки за ціною третіх торгів шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. Стартова ціна предмета іпотеки на третіх торгах – 183 402,80 грн. Ціна продажу предмета іпотеки 183 402,80 грн (а.с. 14).
15.11.2019 ОСОБА_2 приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Чуприненко О.В. на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки від 15.11.2018, складеного головним державним виконавцем Деснянського ВДВС м. Чернігів ГТУЮ у Чернігівській області Титарчуком М.О., видані свідоцтва про право власності на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,1025 га, кадастровий номер 7425581900:01:000:0197, для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15, 16).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Отже, правочин – правомірна, не заборонена законом, вольова дія суб`єкта  цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.
Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів:
- дефекти (незаконність ) змісту правочину;
- дефекти (недотримання) форми;
- дефекти суб`єктного складу;
- дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з положеннями ч. 1-5 ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 підставами для визнання недійсним договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 925-Ф від 20.12.2017 зазначала, що внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги за кредитним договором Банк отримав фінансування, а ОСОБА_2 набула право одержання прибутку, тобто фактично відбулося фінансування однієї сторони іншою, таким чином оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу і такий договір суперечить приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу останнього, є недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.
У своїй постанові від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду виклала наступний правовий висновок.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Згідно зі статтею 1048 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 Закону № 2664-ІІІ фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 2664-ІІІ фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.
Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.
Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.
Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.
Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.
Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.
Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.
Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.
Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.
Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.
Судом встановлено, що 20.12.2017 між ПАТ «БАНК ФОРУМ» (Банк) та ОСОБА_2 (новий кредитор) укладено договір № 925-Ф про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, за умовами якого Банк відступив шляхом продажу новому кредитору права вимоги Банку до позичальника, іпотекодавця та поручителя, зазначених у додатку № 1 до цього договору, а саме: кредитний договір № 0002/08/27-ZZv від 30.05.2008, боржник ОСОБА_3 , розмір права вимоги 55 789,93 дол. США, іпотечний договір від 30.05.2008 та договір поруки від 30.05.2008, боржник ОСОБА_1 (а.с. 8-11). У пункті 1.2 договору сторони встановили, що жодне з положень договору, а також будь-які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням банку новим кредитором.
Сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 213 366,35 грн, далі за текстом – ціна договору. Ціна договору сплачується новим кредитором Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором, відповідно до п. 6,5 цього договору, на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став новий кредитор (п. 4.1 договору).
Із наведеного вбачається, що за результатами торгів ПАТ «Банк Форум» продав ОСОБА_2 майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитним та забезпечувальними договорами. Предметом спірного договору є відступлення шляхом продажу новому кредитору прав вимог Банку (купівля-продаж) до позичальника, іпотекодавця та поручителя.
Отже, за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу.
Відповідно доводи позивачки щодо юридичної природи оспорюваного договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 925-Ф від 20.12.2017 та порушення його суб`єктного складу, як підстави недійсності цього договору, є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що станом на час укладання договору про відступлення прав вимоги 20.12.2017 предмет іпотеки – житловий будинок втратив свої споживчі якості, характеристики в результаті знищення на 91% пожежею, майно не відповідало характеристикам майна, переданого за договором іпотеки від 30.05.2008, а відтак у відповідності до вимог ст. 379, 380 ЦК України, ЗУ «Про іпотеку» не могло бути предметом договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, зважаючи на наступне.
Так, ст. 349 ЦК України встановлено, що право власності на майно припиняється в разі його знищення.
Знищення майна є дією, яка свідчить про відмову від права власності. Знищення майна є підставою припинення права власності, яка не пов`язана з правонаступництвом. Під знищенням слід розуміти використання майна, в результаті якого воно припиняє своє існування (наприклад, продукти харчування) або коли право власності припиняється на майно поза волею власника в результаті непереборної сили, неправомірних дій третіх осіб тощо. 
За загальним правилом право власності на майно припиняється в момент його знищення, проте на майно, права на яке підлягають державній реєстрації (наприклад, об`єкти нерухомості (ст. 181 ЦК), таке право припиняється з моменту внесення реєструючим органом за заявою власника змін до державного реєстру.
Тобто умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника про внесення змін до державного реєстру.
На виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивачем в розпорядження суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності (подання) заяви та/або внесення реєструючим органом за заявою власника змін до державного реєстру щодо знищення нерухомого майна та відповідно припинення права власності на нього, не надано.
Вимоги про визнання недійсними свідоцтв про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів у даному випадку позивачкою зазначені як похідні від вимог про визнання недійсними договорів про відступлення (купівлі-продажу) прав вимог та про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посилаючись на те, що набуття відповідачкою прав власності на нерухоме майно відбулось на підставі оскаржуваних договорів.
При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що оскаржувані свідоцтва про право власності на житловий будинок та на земельну ділянку видані приватним нотаріусом на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, який є чинним та процедура прилюдних торгів не оскаржувалась.
Посилання заявниці в апеляційній скарзі на те, що судовим рішенням борги за кредитним договором стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в солідарному порядку, однак будь-яких виконавчих проваджень щодо ОСОБА_3 за судовим рішенням не існує, заборгованість стягується виключно з позивачки, не мають правового значення для вирішення даного спору та ніяким чином не впливають на дійсність оспорюваних договорів.
За вказаних обставин, відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17.06.2021 підлягає залишенню без змін.

Однак є слушними доводи заявниці, що стосуються обґрунтованості ухвалення додаткового рішення у даній справі, зважаючи на таке.
Ухвалюючи додаткове рішення у даній справі, районний суд, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову ОСОБА_1 , зважаючи на складність справи та характер виконаної адвокатом роботи (складання та оформлення відзиву, участь у підготовчому засіданні та двох судових засіданнях загальною тривалістю 2 год. 10 хв), з урахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу адвоката Прокоф`єва Б.І. підлягають частковому відшкодуванню у розмірі 7 000 грн.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 та у додатковій постанові від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України», пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Представництво у суді відповідача ОСОБА_2 адвокат Прокоф`єв Б.І. здійснював відповідно до ордеру на надання правової допомоги серії ЧН №104252 від 15.10.2020, виданого на підставі договору про надання правової допомоги №69/20 від 15.10.2020 (а.с. 35, 165).
Разом із заявою про відшкодування судових витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн на підтвердження цих витрат адвокатом Прокоф`вим Б.І. було надано квитанцію № 291240 від 22.06.2021 про сплату 10 000 грн за правову допомогу по договору № 69/20 від 15.10.2020 у Чернігівському районному суді у справі № 748/1999/20 та затверджені рішенням Ради адвокатів Чернігівської області від 16.04.2021 № 999 Рекомендації щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару (а.с. 163-167).
Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність у матеріалах справи складеного адвокатом розрахунку витрат на правову допомогу, що відповідно до вищенаведених норм чинного законодавства та міжнародних норм є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
За відсутності детального опису робіт, розрахунку вартості правничої допомоги додаткове рішення суду є таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального законодавства та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення.
З вищезазначених підстав також не підлягає задоволенню заявлене у відзиві на апеляційну скаргу клопотання представника ОСОБА_2 – адвоката Прокоф`єва Б.І. про стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідачки понесених нею судових витрат під час розгляду справи в апеляційній інстанції.
Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17 червня 2021 року – залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17 червня 2021 року – залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення  Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 липня 2021 року – задовольнити.
Додаткове рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 липня 2021 року – скасувати.
У задоволенні заяви ОСОБА_2 про відшкодування судових витрат – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 08 жовтня 2021 року.

Головуюча                                                                         О.Є.Мамонова

Судді:                                                                                     І.О.Боброва

                                                                                           Н.В.Шитченко