Постанова                                                                                                
Іменем України
28 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 199/6508/16
провадження № 51-4520км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                                                          за участю секретаря                                                                                                                           судового засідання           ОСОБА_4 ,                                                                    прокурора                            ОСОБА_5 ,
засудженого                        ОСОБА_6 ,
захисника                            ОСОБА_7 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2019 року в об`єднаному кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016040630000367 та № 12016040630000398, щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Таганрога 
Ростовської обл. Російської Федерації, 
жителя м. Дніпра,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня2018 року ОСОБА_6 :
–визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК (за епізодом від 29 травня 2016 року), та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначеного кримінального правопорушення;
– засуджено до покарання у виді позбавлення волі: 
за  ч. 2 ст. 186 КК  (за   епізодами   від   01  лютого   2016   року,   03   лютого   2016  року, 19 лютого 2016 року, 27 лютого 2016 року, 15 травня 2016 року та 05 червня 2016 року) – на строк  5 років 6 місяців; 
за ч. 2 ст. 187 КК – на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією всього особисто йому належного майна; 
за ч. 1 ст. 115 КК – на строк 13 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_6 визначено покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 13 років 6 місяців з конфіскацією всього особисто йому належного майна.
Згідно з ч. 1 ст. 71 КК до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі на строк 6 місяців за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2010 року та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією всього особисто йому належного майна.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону № 838-VIII строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2016 року по 19 вересня 2018 року включно зараховано в строк покарання ОСОБА_6 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 1781,84 грн процесуальних витрат.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2019 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 змінено в частині призначеного покарання: виключено рішення про призначення покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК.
Ухвалено вважати ОСОБА_6 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК (за епізодом від 29 травня 2016 року), і виправданим у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначеного кримінального правопорушення та засудженим до покарання у виді позбавлення волі за ч. 2 ст. 186 КК (за епізодами від  01 лютого 2016 року, 03 лютого 2016 року, 19 лютого 2016 року, 27 лютого 2016 року, 15 травня 2016 року та 05 червня 2016 року) – на строк  5 років 6 місяців; за ч. 2 ст. 187 КК – на строк 8 років; за ч. 1 ст. 115 КК – на строк 13 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_6 визначено покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 13 років 6 місяців з конфіскацією всього особисто йому належного майна.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2016 року остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією всього особисто йому належного майна.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону № 838-VIII у строк покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_6 зараховано строк його попереднього ув`язнення з 20 вересня 2018 року по 03 червня 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В іншій частині вирок місцевого суду залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за те, що він 01 лютого 2016 року близько 05:00 за попередньою змовою з невстановленою особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, біля будинку АДРЕСА_1 вчинили відкрите викрадення майна ОСОБА_8 , поєднане із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1519,80 грн.
Діючи повторно, 03 лютого 2016 року близько 20:45 поблизу будинку № 2-А на вул. Висоцького в м. Дніпрі ОСОБА_6 відкрито заволодів майном ОСОБА_9 , спричинивши матеріальні збитки у розмірі 50 грн.
19 лютого 2016 року близько 18:00 ОСОБА_6 повторно за попередньою змовою з невстановленою особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, зайшов у салон трамвая № НОМЕР_1 на зупинці на вул. Богомаза, 202 в м. Дніпрі, де відкрито заволодів майном ОСОБА_10 вартістю 1147,40 грн.
Крім того, 27 лютого 2016 року близько 20:30 ОСОБА_6 повторно за попередньою змовою з невстановленою особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, біля залізничного полотна на вул. Гудкова в м. Дніпрі вчинили відкрите викрадення майна ОСОБА_11 , поєднане з насильством, яке не є безпечним для життя та здоров`я потерпілої, спричинивши матеріальні збитки у розмірі 1881,31 грн.
04 березня 2016 року близько 21:00 ОСОБА_6 , діючи повторно за попередньою змовою з невстановленою особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, неподалік будинку АДРЕСА_2 вчинили розбійний напад на ОСОБА_12 , під час якого застосували до потерпілої насильство, небезпечне для життя і здоров`я, ОСОБА_6 демонстрував потерпілій предмет, схожий на ніж, погрожував вбивством та позбавив можливості чинити опір, внаслідок чого ОСОБА_12 , побоюючись за своє життя і здоров`я, зняла з себе та передала ОСОБА_6 дорогоцінності, після чого нападники заволоділи також пакунками потерпілої із продуктами харчування та її жіночою сумкою з майном і грошима, спричинивши матеріальну шкоду на загальну суму 6637,64 грн.
07 квітня 2016 року близько 18:00 ОСОБА_6 у дворі за місцем свого проживання на АДРЕСА_3 під час конфлікту з  ОСОБА_13 на ґрунті особистих неприязних відносин, що раптово виникли, завдав останньому спочатку декілька ударів кулаком в обличчя, а згодом з метою його умисного вбивства накинув йому на шию мотузку та задушив, після чого з метою приховання слідів злочину закопав труп потерпілого у вольєрі в тому ж дворі.
15 травня 2016 року близько 18:25 на зупинці громадського транспорту на вул. Калиновій, 81-Б у м. Дніпрі ОСОБА_6 повторно вчинив відкрите викрадення чужого майна, чим спричинив потерпілій ОСОБА_14 матеріальну шкоду в розмірі 2984 грн.
05 червня 2016 року близько 23:30 неподалік будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_6 , діючи повторно, відкрито заволодів майном ОСОБА_15 на загальну суму 3220,42 грн.
Крім того, ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що 29 травня 2016 року близько 13:35 на залізничному переході неподалік вул. Комінтерна в м. Дніпріповторно, відкрито заволодів майномОСОБА_16 на загальну суму 9388,59 грн, однак суд першої інстанції дійшов висновку про те, що доказами у кримінальному провадженні не доведено, що це кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, а тому виправдав ОСОБА_6 , з чим погодився і суд апеляційної інстанції.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі із доповненнями засуджений ОСОБА_6 ставить вимогу про скасування судових рішень щодо нього на підставах істотного порушення норм кримінального процесуального закону, що потягло його необґрунтоване засудження. Вказує на те, що суд не дав належної оцінки доказам у кримінальному провадженні, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про його винуватість у заволодінні майном ОСОБА_8 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 . Крім того, вказує, що не причетний до вбивства ОСОБА_13 , якого в дійсності позбавили життя свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , які намагалися вбити і його (засудженого). На переконання засудженого висновки суду про доведеність його винуватості ґрунтуються лише на припущеннях, а також недопустимих доказах, зокрема, отриманих унаслідок застосування незаконних методів ведення досудового розслідування. Вважає за необхідне призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений та захисник підтримали касаційну скаргу, прокурор вважав, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Мотиви Суду
За правилами  ст. 370  Кримінального  процесуального  кодексу  України (далі – КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
На підставі положень ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Згідно з ч. 2 цієї норми суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як визначено ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень можуть бути лише істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність,  невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 КПК.
Положеннями ч. 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зокрема, відповідно до ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 не оскаржує законності судових рішень у частині його засудження за ч. 2 ст. 186 КК за епізодом щодо потерпілої ОСОБА_11 та виправдання за епізодом ОСОБА_16 .
За результатом перевірки доводів засудженого про те, що його необґрунтовано визнано винуватим за епізодами убивства ОСОБА_13 , заволодіння майном ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , суд касаційної інстанції дійшов такого.
Що стосується доводів ОСОБА_6 про його непричетність до вбивства ОСОБА_13 , то вони є необґрунтованими.
Винуватість засудженого у цьому злочині підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності – з точки зору достатності та взаємозв`язку. Зокрема, вина підтверджується показаннями ОСОБА_6 , які він дав під час слідчого експерименту від  16 серпня 2016 року, при цьому вказав місце на території домоволодіння, де між ним та ОСОБА_13 стався конфлікт, під час якого він накинув на шию останнього мотузку, декілька разів ударив його по тулубу, після чого зав`язав мотузку на вузол ззаду, а також показав, де закопав тіло ОСОБА_13 у вольєрі. Суд обґрунтовано визнав допустимим доказом протокол цієї слідчої дії та поклав його в основу обвинувачення ОСОБА_6 , оскільки встановив, що слідчий експеримент проводився за участю захисника, з дотриманням вимог КПК, результати слідчої дії зафіксовані у належній процесуальній формі в протоколі та на технічному носії інформації, а сам засуджений підтвердив добровільність своїх показань під час слідчої дії.
Не встановлено судом підстав вважати, що  ОСОБА_6 давав свої показання внаслідок застосування до фізичного впливу з боку працівників правоохоронних органів. Під час судового розгляду ОСОБА_6 заперечував застосування недозволених методів щодо нього  під час досудового слідства, крім того, неодноразово пояснював, що виявлені у нього тілесні ушкодження були спричинені йому ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 ще до його затримання співробітниками поліції.
Суд обґрунтовано визнав достовірними показання ОСОБА_6 під час слідчого експерименту, оскільки вони об`єктивно узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні та підтверджуються показаннями в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_21 , свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , даними, що містяться у протоколах огляду від 19 червня 2016 року, під час яких було оглянуто місце події – житловий будинок і територію подвір`я домоволодіння, а також за участю судово-медичного експерта здійснено огляд трупа – тіла чоловіка, на якому виявлено гнильні явища, одягнутого у вологий, забруднений ґрунтом одяг, на шиї накладена замкнута петля з мотузки, на правому зап`ястку – металеві кайданки зі сріблястого металу; даними протоколу пред`явлення трупа для впізнання ОСОБА_21 , яка впізнала свого сина ОСОБА_13 , даними протоколу огляду від 21 червня 2016 року та вилучення речей, виявлених на трупі: зашморгу, зав`язаного на вузол, предметів одягу та простирадла, даними, що містяться у протоколах слідчих експериментів від 21 червня 2016 року за участю свідка ОСОБА_22 , яка вказала місце, де між  ОСОБА_6 і ОСОБА_13 почався словесний конфлікт, а також указала на розташований на території домоволодіння вольєр, де ОСОБА_6 закопав труп ОСОБА_13 ; висновками судово-медичних експертиз № 355/Л від 16 липня 2016 року, № 355/ЛЕ/92 від 16 липня 2016 року, № 355/ЛЕ/126д від 20 квітня 2017 року, № 355/ЛЕ/8 від 25 серпня 2016 року та № 122 від 25 травня 2017 року про характер тілесних ушкоджень, виявлених на трупі ОСОБА_13 , висновком повторної комісійної судово-медичної експертизи № 122 від 29 червня 2017 року про причину смерті ОСОБА_13 .
Доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, про те, що він не причетний до позбавлений життя ОСОБА_13 , а останнього вбили ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , були перевірені судом апеляційної інстанції та визнані необґрунтованими, оскільки не знайшли свого підтвердження матеріалами кримінального провадження та повністю спростовуються вищенаведеними доказами, зокрема, показаннями свідків. 
А саме, як показала свідок ОСОБА_22 , 07 квітня 2016 року вона бачила, що після того як ОСОБА_6 влаштував із ОСОБА_13 «чоловічі розборки», останній був дуже побитим, а зі слів засудженого зрозуміла, що він мертвий. ОСОБА_6 погрожував їй, щоб нікому про це не розповідала, однак коли він поїхав, повідомила про все ОСОБА_17 , а коли згодом засуджений повернувся в середині червня 2016 року, то ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 стали проводити з ним «виховну» роботу, при цьому били його та змушували викопати труп ОСОБА_13 , а ОСОБА_6 зізнавався, що вбив ОСОБА_13 . 
Згідно з показаннями свідка ОСОБА_23 на початку квітня 2016 року він прийшов до ОСОБА_6 та побачив ОСОБА_13 , який був у кайданках через ногу, а ОСОБА_6 пояснив йому, що останній «погано поводиться» і що він з цим розбереться. Заперечив, що їздив кудись із засудженим цього дня.
Свідок ОСОБА_17 показав, що ОСОБА_22 розповіла йому про те, що ОСОБА_6 щось зробив з ОСОБА_13 та повідомила про те, що тіло останнього закопане у вольєрі. Він кілька разів пропонував ОСОБА_6 «все нормально вирішити», але той відмовився, і тоді він разом із ОСОБА_18 і ОСОБА_19 побили ОСОБА_6 , зачинили його у вольєрі, де був закопаний труп, та змушували його викопати. ОСОБА_6 визнавав свою вину в смерті ОСОБА_13 , але викопувати його труп відмовлявся, тому вони били засудженого цілу ніч. 
Свідки ОСОБА_18 і ОСОБА_19 дали аналогічні показання про обставини, за яких вони разом  із ОСОБА_17 били ОСОБА_6 , а останній зізнався у вбивстві ОСОБА_13 та відмовлявся викопувати труп.   
Суд обґрунтовано визнав ці показання достовірними, оскільки вони об`єктивно узгоджуються між собою та підтверджуються сукупністю інших доказів.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні грабежу щодо потерпілих    ОСОБА_9 та ОСОБА_14 і розбою щодо потерпілої  ОСОБА_12 є обґрунтованими, оскільки вони відповідно підтверджуються дослідженими судом доказами: 
– даними, що містяться у протоколах слідчих експериментів: від 18 вересня 2016 року за участю потерпілої ОСОБА_9 та від 20 вересня 2016 року за участю ОСОБА_6 , які під час слідчих дій указали на місце злочину та пояснили про обставини, за яких останній шляхом ривка заволодів сумкою потерпілої з її майном; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 липня 2016 року, під час якого ОСОБА_9 упізнала ОСОБА_6 як особу, яка 03 лютого 2017 року заволоділа її майном;
– даними протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, в ході яких потерпіла ОСОБА_14 05 липня 2017 року  впізнала ОСОБА_6 як особу, яка 5 травня 2016 року викрала її золотий ланцюжок, а свідок ОСОБА_26 09 вересня 2016 року впізнав його як особу, яка в середині травня продала йому за 2500 грн золотий ланцюжок; даними, що містяться у протоколах слідчих експериментів: від 18 вересня 2016 року за участю потерпілої ОСОБА_14 та від 20 вересня 2016 року за участю ОСОБА_6 , які на місці злочину показали про механізм заволодіння останнім золотим ланцюжком потерпілої, а крім того, засуджений пояснив, що того ж дня продав викрадене за 2500 грн;
– показаннями потерпілої ОСОБА_12 , яка в судовому засіданні детально показала про обставини, за яких 04 березня 2016 року двоє чоловіків вчинили розбійний напад на неї, під час якого заволоділи її срібними прикрасами і сумкою, де були  гроші та мобільні телефони марок «Lenovo S660» та «Soni Ericsson J300i», пояснила, що саме ОСОБА_6 при цьому погрожував їй ножем; даними, що містяться у протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, під час яких потерпіла ОСОБА_12 23 червня 2016 року впізнала ОСОБА_6 як особу, яка разом з іншим чоловіком вчинила злочин щодо неї, а 24 квітня 2016 року впізнала ОСОБА_13 як особу, яка разом із ОСОБА_6 вчинила на неї розбійний напад, а також свідок ОСОБА_27 24 червня 2016 року впізнав ОСОБА_6 як особу, яка на початку березня 2016 року продала йому мобільні телефони «Lenovo S660» та «Soni Ericsson J300i»; даними протоколу слідчого експерименту від 12 вересня 2016 року за участю ОСОБА_12 , яка показала місце та механізм вчинення щодо неї розбійного нападу; сукупністю інших доказів.
Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив докази та надав їм належну оцінку в сукупності та взаємозв`язку, на підставі чого встановив обставини, які могли мати значення для справи, і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості   ОСОБА_6 за епізодами кримінальних правопорушень щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_14 , які кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК, щодо  ОСОБА_12  – за ч. 2 ст. 187 КК та щодо  ОСОБА_13 – за ч. 1 ст. 115 цього кодексу.
Ретельно дослідивши зібрані докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості й достовірності, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно  ОСОБА_6 .
Частина 2 ст. 17 КПК передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом.
На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 за вищезазначеними епізодами цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, досліджених у суді першої інстанції, цей суд дійшов правильного висновку, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме – винуватість ОСОБА_28 вказаних злочинів.
Разом з тим, що стосується доведення винуватості  ОСОБА_6 у злочинах щодо  ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_15 , то колегія суддів вважає, що за зазначеними епізодами цього стандарту не дотримано.
У судовому засіданні  ОСОБА_6 заперечував свою участь у заволодінні майном вказаних потерпілих, а докази, на які послався суд у вироку, на переконання колегії суддів, не є достатніми для доведення вини засудженого. 
Суд першої інстанції визнав недопустимими доказами дані, що містяться у протоколах слідчих експериментів за участю ОСОБА_6 від 13 вересня 2016 року, під час яких останній показав місце та механізм заволодіння майном ОСОБА_10 , ОСОБА_29 , а також повідомлення про вчинений злочин, власноручно написане ОСОБА_6 , в якому останній заявив про вчинення ним грабежу 05 червня 2016 року (епізод кримінального правопорушення щодо ОСОБА_15 ), у зв`язку з тим, що ці дані отримані внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. 
За епізодами відкритого заволодіння ОСОБА_6 телефонами ОСОБА_10 , ОСОБА_29 та ОСОБА_8 суд у вироку послався як на докази на протоколи прийняття від потерпілих заяв про викрадення у них майна невідомою особою, висновки судово-товарознавчих експертиз щодо ринкової вартості мобільних телефонів, викрадених у потерпілих, протоколи огляду місця події – ділянки місцевості, де були вчинені кримінальні правопорушення щодо  ОСОБА_15 та ОСОБА_8 , протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, в ході яких потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_15 та ОСОБА_8 упізнали ОСОБА_6 як особу, яка відкрито заволоділа їхнім телефоном, а свідок ОСОБА_30 упізнав ОСОБА_6 як особу, яка продала йому мобільний телефон. 
Однак слід звернути увагу на те, що в суді першої інстанції ні вказаних потерпілих, ні свідка ОСОБА_31 не було допитано, а потерпілий ОСОБА_10 під час його допиту в судовому засіданні апеляційного суду категорично стверджував про те, що ОСОБА_6 узагалі не схожий на особу, яка його пограбувала. Щодо інших доказів, на які послався суд, то вони причетності до злочинів саме ОСОБА_6 не підтверджують.
Приймаючи рішення про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні цих епізодів злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, суд не дав належної оцінки цим обставинам та, не дотримуючись вимог ст. 94 КПК, не оцінив сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку. 
Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК наведені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
За таких обставин колегія дійшла висновку про необхідність скасуваннясудових рішень на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК у частині засудження ОСОБА_6 за епізодами кримінальних правопорушень щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_15 . 
Відповідно до ст. 440 КПК суд касаційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
За вимогами п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається, якщо не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпано можливості їх отримати, і саме такі обставини встановлено у цьому кримінальному провадженні.
Зменшення обсягу обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_6 , дає суду касаційної інстанції підстави для пом`якшення покарання, обраного судом за ч. 2 ст. 186 КК.
З урахуванням вимог п. 4 ч. 1 ст. 436 КПК судові рішення щодо ОСОБА_6 підлягають зміні на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексуу зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2019 року щодо ОСОБА_6 змінити. 
У частині засудження його за епізодами злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, від 01 лютого 2016 року щодо ОСОБА_8 , від 19 лютого 2016 року щодо ОСОБА_10 та від 05 червня 2016 року щодо ОСОБА_15 вказані судові рішення скасуватиі провадження закрити. 
Пом`якшити ОСОБА_32  покарання за ч. 2 ст. 186 КК до 4 років 6 місяців позбавлення волі.
У решті судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:      
 
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                               ОСОБА_3