Справа № 2-2518/2010 
Провадження № 22-ц/810/689/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року             Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                           Назарової М.В.,
суддів:                                     Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря                 Сінько А.І.,
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження
апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 
на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 17 червня 2021 року, ухваленого Новопсковським районним судом Луганської області у складі: судді Чалого А.В. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову – ОСОБА_3 та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 76/100 часток земельної ділянки, третя особа ОСОБА_1 ,

                                               в с т а н о в и в:

У вересні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом про поділ майна подружжя, який мотивував тим, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .
За час перебування у шлюбі подружжям було придбано та зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 : земельна ділянка несільськогосподарського призначення площею 0,0309 га, яка знаходиться на території АДРЕСА_1 ; земельна ділянка комерційного використання обслуговування торгового комплексу площею 0,0112 га, яка знаходиться у АДРЕСА_1 ; земельна ділянка несільськогосподарського призначення площею 0,0964 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,0166 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; приміщення кафе-магазину нежитлова будівля кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 672,2 м кв, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка та нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 .
Із посиланням на вимоги ч. 1 ст. 60 СК України позивач просив розділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 17.09.2010 з урахуванням описок, виправлених ухвалою Старобільського районного суду від 13 липня 2016 року, визнано мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у справі про поділ майна подружжя, по якій відповідач ОСОБА_2 відмовляється на користь ОСОБА_1 від спільного сумісного майна подружжя, а саме – земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0309 га, яка знаходиться на території АДРЕСА_1 ; земельної ділянки комерційного використання обслуговування торгового комплексу площею 0,0112 га, яка знаходиться у АДРЕСА_1 ; земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0964 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,0166 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; приміщення кафе-магазину нежитлова будівля кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 672,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , - та не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на вказане майно.
В свою чергу, позивач ОСОБА_1 згоден на укладення мирової угоди на вказаних умовах, та не заперечує щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку та нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 .
Після набрання чинності ухвали суду: земельна ділянка несільськогосподарського призначення площею 0,0309 га, яка знаходиться на території АДРЕСА_1 ; земельна ділянка, комерційного використання - обслуговування торгового комплексу площею 0,0112 га, яка знаходиться у АДРЕСА_1 ; земельна ділянка несільськогосподарського призначення площею 0,0964 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,0166 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; приміщення кафе-магазину нежитлова будівля кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 672,2 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , є власністю ОСОБА_1 ;
земельна ділянка та нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 є власністю ОСОБА_2 .
Провадження у справі закрито.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 25.10.2018 року матеріали апеляційного провадження №22ц/810/311/2018 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 як особи, яка не приймала участі у справі на ухвалу Старобільського районного суду Луганської області від 17.09.2010, у цивільній справі №2-2518/2010 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя направлені до Старобільського районного суду Луганської області для відновлення втраченого судового провадження у зв`язку з тим, що зазначена цивільна справа знищена за закінченням строку зберігання, встановленого Переліком судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання, затвердженого Наказом ДСА України 11.02.2010 року за №22.
Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 08.01.2019 судове провадження по цивільній справі №2-2518/2010 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відновлено в частині ухвали Старобільського районного суду Луганської області від 17.09.2010 про визнання мирової угоди та в частині ухвали Старобільського районного суду Луганської області від 13.07.2016 про виправлення описки в ухвалі цього ж суду від 17.09.2010.
Постановою Луганського апеляційного суду від 26.03.2019 апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена, ухвала Старобільського районного суду Луганської області від 17.09.2010 скасована, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до розпорядження голови Старобільського районного суду Луганської області від 15.05.2019 цивільна справа №2-2518/2010 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя передана до Новопсковського районного суду Луганської області в порядку п. 2 ч. 1 ст. 31 ЦПК України у зв`язку з неможливістю утворити новий склад суду для розгляду справи.
Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 05.11.2019 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишено без розгляду.
Постановою Луганського апеляційного суду від 22.01.2020 скасовано ухвалу Новопсковського районного суду Луганської області від 05.11.2019, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Підставою для скасування ухвали суду першої інстанції від 05.11.2019 апеляційним судом зазначено те, що суд вирішив питання про залишення без розгляду позовної заяви, яка фактично в матеріалах справи відсутня. Крім того, в постанові від 22.01.2020 апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції не було вирішено питання про залучення ОСОБА_3 як власника розташованого на спірній земельній ділянці, яка є предметом спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , об`єкта нерухомості. 
Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 12.03.2020 ініційовано розгляд справи про відновлення втраченого судового провадження в цивільній справі №2-2518/2010 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, провадження у цивільній справі №2-2518/2010 (провадження №2/942/285/20) зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі про відновлення втраченого судового провадження в цивільній справі №2-2518/2010.
Ухвалою суду від 03.12.2020 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_3 .
29.12.2020 ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати за ним право власності на 76/100 часток земельної ділянки кадастровий номер 4425110100:07:002:0430, площею 0,0309 га, цільове призначення – для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, для будівництва та обслуговування магазину, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1412953944251.
В обґрунтування свого позову ОСОБА_3 зазначив, що він є власником 76/100 часток нежитлового приміщення, що розташовано на спірній земельній ділянці несільськогосподарського призначення за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, укладеного 27.08.2003 з ОСОБА_2 . На момент укладення договору дарування ОСОБА_3 не було відомо, що власником спірної земельної ділянки була ОСОБА_2 , якій 26.07.2002 був виданий Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.
Позивач за зустрічним позовом вважає, що набув право власності на 76/100 часток земельної ділянки одночасно з придбанням 76/100 часток нежитлової будівлі у відповідності до вимог ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент укладення договору дарування). 
Ухвалою суду від 08.02.2021 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 76/100 часток земельної ділянки прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 17 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.
Здійснено поділ майна, що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: - земельної ділянки комерційного використання – обслуговування торгового комплексу площею 0,0112 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; приміщення кафе-магазину нежитлової будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 672,2 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку комерційного використання – обслуговування торгового комплексу площею 0,0112 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; приміщення кафе-магазину нежитлової будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 672,2 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 76/100 часток земельної ділянки відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі та визнати за ним право власності на земельні ділянки площею 0,0309 га, 0,0112 га, 0,0964 га, 0,0166 га, приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 672,2 кв.м, посилаючись на те, що суд не врахував, що спірна земельна ділянка площею 0,0309 га за адресою АДРЕСА_4 , не зареєстрована, оскільки реєстрація була скасована на підставі рішення Апеляційного суду №2-2518/2020 від 26.03.2019 року і справа направлена на новий розгляд, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.07.2021 року з урахуванням 0,0004 га стороннього користування електроопора ЛЕО; земельні ділянки площею 0,0964 га та 0,0166 га були придбані за договором купівлі продажу та оскільки вони є суміжними, то спочатку була набута земельна ділянка 0,0964, а потім набута земельна ділянка площею 0,0116, та до державного акту на землю було внесені зміни та об`єднано дані суміжні земельні ділянки, які мають одного власника і загальна площа ділянки становить 0,1134 га, та згідно рішення виконкому від 19.04.2016 присвоєно адресу АДРЕСА_4 ; згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна та згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 належить частина нежитлової будівлі, а саме 36/100 площею 871 кв.м, розташованої по АДРЕСА_2 , кому належать інші частини - не відомо, а суд, відмовивши у позові з огляду на належність частини спірного майна СФГ «Лотос», помилково послався на незалучення останнього до участі у справі, чим позбавив власників права володіти та користуватися своєю власністю, що є втручанням держави в право особи на мирне володіння своїм майном, та фактично не вирішив по суті спір.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, просить скасувати його в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_3 право власності на 76/100 часток земельної ділянки, на якій розташоване належне йому на підставі укладеного із відповідачкою ОСОБА_2 договору дарування від 27.08.2003 нерухоме майно. Доводами апеляційної скарги є те, що набувши право власності на 76/100 часток нежитлової будівлі, ОСОБА_3 одночасно набув право власності 76/100 часток спірної земельної ділянки, що відповідає правовій позиції Верховного Суду в постановах від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі №6-2225 цс16, від 13 квітня 2016 року у справі №6-253цс16 та постанову ВП ВС від 16 червня 2020 №14-47 цс20, яка не вбачає підстав для відступу від такої позиції, та положенням ст. 120 Земельного Кодексу України, ст. 377 ЦК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин); суд помилково ідентифікував одну й ту саму земельну ділянку як два різних об`єкти та не врахував, що Державний Акт на право власності на землю серії ЛГ №026766 від 26.07.2002 не скасовано, не визнано недійсним, а встановивши, що на час укладення договору дарування ОСОБА_2 на праві власності належала спірна земельна ділянка, зробив помилковий висновок про відсутність підстав для визнання права власності на таке майно у судовому порядку.
Відзиви на апеляційні скарги не надійшли.
Протоком автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2021 року головуючим у справі визначено суддю Назарову М.В. склад колегії – Стахова Н.В., Лозко Ю.П. Апеляційне провадження по справі було відкрито 30 липня 2021 року. Ухвалою суду від 18 серпня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду на 28 вересня 2021 року о 14-й год. 28.09.2021 розгляд справи призначений на 12.10.2021 у зв`язку із відпусткою судді Стахової Н.В. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2021 вилучено суддю Стахову Н.В. у зв`язку із перебуванням у відпустці, новий суддя у складі суду Карташова О.Ю.
У судовому засіданні представник скаржника – позивача за позовом, який об`єднаний в одне провадження із первісним позовом, ОСОБА_3 – ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання за останнім права власності на земельну ділянку площею 0,0309 га в цілому.
Учасники справи та інші особи, що беруть участь у розгляді справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а ОСОБА_3 – підлягає повному задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», та частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Предметом апеляційного перегляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 є рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на 76/100 земельної ділянки з кадастровим номером 4425110100:07:002:0430, площею 0,0309 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, для будівництва та обслуговування магазину: адреса: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1412953944251.
Аналіз змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 свідчить про те, що предметом апеляційного перегляду фактично є рішення суду в частині його позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання за ним права власності на земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,0309 га, яка знаходиться на території АДРЕСА_4 , та земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,0964 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (з урахуванням присвоєного згодом номеру), та земельну ділянку площею 0,0166 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 ; 
Що стосується позовних вимог про поділ майна подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку комерційного використання обслуговування торгового комплексу площею 0,0112 га, яка знаходиться у АДРЕСА_4 ; приміщення кафе-магазину нежитлова будівля кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » площею 672,2 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , то ці вимоги позивача задоволені і апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності рішення в наведеній частині.
Як не містить апеляційна скарга ОСОБА_1 і вимог щодо поділу майна подружжя та визнання права власності за ОСОБА_2 права власності на частину нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , та земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0413 га за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач не уповноважений відповідачкою ОСОБА_2 оскаржувати рішення суду в її інтересах.
Відповідачкою ОСОБА_2 рішення суду в наведеній частині не оскаржується і вона не позбавлена такого права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (27 серпня 2003 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.
Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 1 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню.
Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 (справа №689/26/17) підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України (у редакції, чинній у період із 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року), визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці.
По справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 10 серпня 1974 року.
За час шлюбу подружжя на підставі рішення виконавчого комітету Старобільської міської ради від 24 травня 2001 року № 240/1 ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,0309 га (309 кв.м) для будівництва та обслуговування магазину, яка знаходиться на території АДРЕСА_1 , та видано Державний акт на право власності на землю серії ЛГ № 026766 від 26 липня 2002 року (а.с. 15 т. 1).
Також, за час шлюбу подружжям було придбано, у тому числі, нежитлове приміщення, загальною площею 414,9 кв.м (крамниця), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , титульним власником якого була ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.08.2003 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.08.2003 року № 1156856.
27.08.2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір дарування частини нежитлового приміщення ВАО № 077612, зареєстрований у реєстрі за № 3436, а саме 76/100 частин нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і розташоване на земельній ділянці, розмір якої буде встановлено після оформлення державного акту на землю (а.с. 13 т. 1).
19.01.2004 року Старобільським РБТІ на ім`я ОСОБА_5 видано витяг № 2593435 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, відповідно до якого ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору дарування №3436 від 27.08.2003 року належить 76/100 нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 14 т. 1).
Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.08.2003 року щодо належності ОСОБА_2 права власності на нежиле приміщення (крамниця) за адресою: АДРЕСА_1 , нотаріусом ОСОБА_6 зроблено позначку, завірену печаткою, про те, що за договором дарування відчужено 76/100 частин приміщення, реєстр № 3436 від 27.08.2003 року.
Відповідно до Технічного паспорту на нежитлове приміщення, складеного 30.11.2004 року ОСОБА_2 належить 24/100 нежитлового приміщення у АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 0,0309 га.
Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 17.09.2010 року у справі № 2-2518/2010 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя було визнано мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , по якій відповідач ОСОБА_2 відмовляється на користь ОСОБА_1 від спільного сумісного майна подружжя, у тому числі, земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0309 га, яка знаходиться на території АДРЕСА_1 .
Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 0,0309, цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; вид використання - для будівництва та обслуговування магазину; кадастровий номер земельної ділянки 4425110100:07:002:0430; за адресою: АДРЕСА_1 , зазначена земельна ділянка на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі рішення суду від 17.09.2010 року, справа 2-2518/2010 (а.с. 129 т. 2).
На підставі рішення виконкому Старобільської міської ради № 103 від 19.04.2016, яким присвоєно нежитловому приміщенню, яке належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.08.2003 року, серія НОМЕР_1 , загальною площею 97,0 кв.м поштово-адресний номер: АДРЕСА_3 , а також присвоєно нежитловому приміщенню, яке належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування нежитлового приміщення від 27.08.2002 року, загальною площею 317,9 кв.м поштово-адресний номер: АДРЕСА_5 , за позивачем ОСОБА_1 як за власником відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 104398293 від 20.11.2017 року, зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4425110100:07002:0430, площею 0,0309 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, для будівництва та обслуговування магазину, але вже із позначенням поштово-адресного номеру - АДРЕСА_4 , але знову із зазначенням підстав виникнення права власності ОСОБА_1 - ухвала суду, серія та номер: 2-2518/2010, виданий 17.09.2010 року, видавник Старобільський районний суд Луганської області.
Постановою Луганського апеляційного суду від 26.03.2019 апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена, ухвала Старобільського районного суду Луганської області від 17.09.2010 скасована.
На підставі зазначеного, колегією суддів Луганського апеляційного суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа № 431/3437/13-ц) встановлено, оскільки підставою виникнення права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку загальною площею 0,0309, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , є ухвала Старобільського районного суду Луганської області від 17.09.2010 року, якою було закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, то апеляційна скарга ОСОБА_3 як особи, яку не було залучено до участі у справі, задоволена, скасоване рішення Старобільського районного суду Луганської області від 27 листопада 2013 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,0309 га для будівництва і обслуговування магазину, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та закрите провадження у наведеній частині.
Оскільки ці обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, вони не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи - подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України (у редакції, чинній у період із 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року), визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці.
Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
За таких обставин є слушними доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що набувши право користування на 76/100 часток нежитлової будівлі, ОСОБА_3 одночасно набув право власності 76/100 часток спірної земельної ділянки, що відповідає правовій позиції Верховного Суду в постановах від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі №6-2225 цс16, від 13 квітня 2016 року у справі №6-253цс16 та постанову ВП ВС від 16 червня 2020 №14-47 цс20, яка не вбачає підстав для відступу від такої позиції, та положенням ст. 120 Земельного Кодексу України, ст. 377 ЦК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).
Державний Акт на право власності на землю серії ЛГ №026766 від 26.07.2002 не скасовано, не визнано недійсним, на час укладення договору дарування ОСОБА_2 на праві власності належала спірна земельна ділянка, тому висновок суду про відсутність підстав для визнання права власності за ОСОБА_3 на таке майно у судовому порядку не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Вказівка суду про одну й ту саму земельну ділянку як двох різних об`єктів – земельної ділянки площею 0,0309 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , згідно державного акту на право власності на землю ЛГ№026766 від 26.07.2002, та земельної ділянки несільськогосподарського призначення загальною площею 309 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без номера, що підтверджується договором купівлі-продажу від 07.05.2002, посвідченого приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу Луганської області Озеровим О.І., реєстровий №1911, є помилковою, оскільки це є одна й та сама земельна ділянка, право власності на яку виникло у ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Старобільської міської ради № 240/1 від 24 травня 2001 року щодо продажу земельної ділянки для будівництва магазину.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Позивачем запропоновано варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, згідно якого йому в натурі просить виділити - в оскаржуваній частині - земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,0309 га, яка знаходиться на території АДРЕСА_1 (згодом – 3Б); земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,0964 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0166 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .
Що стосується земельної ділянки площею 0,0309 га, кадастровий номер 4425110100:07:002:0430, цільове призначення – для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, для будівництва та обслуговування магазину, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1412953944251, то оскільки на 76/100 вказаної земельної ділянки відповідно до частки у нерухомому майні слід визнати право власності за ОСОБА_3 , тому доводи апеляційної скарги щодо невизначеності долі спільного сумісного майна подружжя не може тривати і суд має вирішити виниклий спір з огляду на право позивача на мирне володіння своїм майном є слушними і за ОСОБА_1 слід визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на решту земельної ділянки – на 24/100.
Ті самі доводи заслуговують на увагу і в частині перегляду рішення суду в частині поділу спільного сумісного майна подружжя та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,0964 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0166 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .
Матеріалами справи підтверджено, що земельна ділянка несільськогосподарського призначення площею 0,0964 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 придбана подружжям на ім`я ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 07.05.2002 року на підставі рішення виконавчого комітету Старобільської міської ради № 5/2 від 29 січня 2002 року для обслуговування кафе (а.с. 27-29 т. 3), 23 травня 2002 року ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на землю серії ЛГ № 026814 (а.с. 102 т. 2), а земельна ділянка площею 0,0166 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , придбана подружжям на ім`я ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 25.02.2003 року на підставі рішення сьомої сесії 24 скликання Старобільської міської ради № 7/58 від 31 січня 2003 року для організації під`їзду до кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (а.с. 30-32 т. 3).
Докази про зазначене наявні в матеріалах справи та вони відповідають вимогам допустимості, достовірності і достатності для висновку про існування вказаного майна станом на час припинення спільного проживання подружжя та ініціювання спору в суді про його поділ, а відсутність відомостей про таке майно в реєстрі речових прав на нерухоме майно на момент розгляду справи викликана наступним об`єднанням вказаних земельних ділянок як суміжних та формуванням земельної ділянки з кадастровим номером 4425110100:07:002:0429 площею 0,113 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, комерційне використання – обслуговування кафе, адреса: АДРЕСА_4 , з додаванням 0,0004 га земель стороннього користування з присвоєнням поштово-адресного номеру: АДРЕСА_4 (а.с. 27-29 т. 3, а.с. 76 т. 4).
Оскільки така реєстрація була проведена на підставі згодом скасованої ухвали суду, то належним способом захисту порушеного права позивача є визнання за ним в порядку поділу майна подружжя права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0964 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування кафе, і на земельну ділянку площею 0,0166 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , для організації під`їзду до кафе.
Колегія суддів погоджує доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , які зводяться до того, що не може залишатися невирішеним спір про поділ майна подружжя , що тягне за собою і правову невизначеність долі частини спільного сумісного майна подружжя, яке зазнало згодом скасованої перереєстрації, а фактичне невирішення спору призводить до неможливості осіб мирно володіти належним їм майном.
Суд на вказане уваги не звернув, обмежився посиланням на відсутність даних про об`єкти спільного сумісного майна в державних реєстрах, тобто припустився невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.
Вказане з огляду на вимоги п. 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасуванню рішення суду в наведеній частині та ухваленню в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 і визнанню за ним права власності на 76/100 земельної ділянки площею 0,0309 га, та визнанню за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя права власності на земельні ділянки площею 0, 0166 га та 0,0964 га та 24/100 земельної ділянки площею 0,0309 га.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 17 червня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 76/100 часток земельної ділянки, третя особа ОСОБА_1 , та в оскаржуваній частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову – ОСОБА_3 скасувати та ухвалити по справі в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 76/100 часток земельної ділянки, третя особа ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_3 право власності на 76/100 часток земельної ділянки з кадастровим номером 4425110100:07:002:0430, площею 0,0309 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, для будівництва та обслуговування магазину: адреса: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1412953944251.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову – ОСОБА_3 задовольнити частково.
В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,0964 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування кафе;
земельну ділянку площею 0,0166 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , для організації під`їзду до кафе;
24/100 часток земельної ділянки з кадастровим номером 4425110100:07:002:0430, площею 0,0309 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, для будівництва та обслуговування магазину: адреса: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1412953944251.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) судові витрати у сумі 3421,67 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 судові витрати у сумі 176,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 908 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Дата складення повного тексту постанови – 13 жовтня 2021 року.

Головуючий

Судді: