Справа № 346/4215/21 
Провадження № 22-ц/4808/1566/21 
Головуючий у 1 інстанції П`ятковський В. І. 
Суддя-доповідач Василишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                        Фединяка В.Д., Максюти І.О.,
секретаря                        Капущак С.В.
за участю                        апелянта ОСОБА_1 ,
заінтересованої особи ОСОБА_2 , адвоката Челій–Пушкар О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді П`ятковського В.І. в м. Коломия, у справі за заявою  ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,
в с т а н о в и в:
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , у якій просила встановити такі заходи тимчасового обмеження прав останнього на строк 6 місяців: заборонити наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця фактичного проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою тимчасового проживання: АДРЕСА_1 ; заборонити наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця навчання малолітнього сина ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонити наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця відвідування малолітнього сина ОСОБА_4 дошкільного закладу № 3 «Берізка», за адресою: АДРЕСА_3 ; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати її та їх спільних малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватись з ними; заборонити вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс-повідомлення) з нею та їх спільними малолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Заява обґрунтована тим, що між нею та ОСОБА_2 15 жовтня 2010 року був зареєстрований шлюб. У шлюбі у них народилися діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15 жовтня 2019 року шлюб між ними розірвано, малолітніх дітей залишено проживати з нею. Рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 23 червня 2020 року «Про визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми» ОСОБА_2 встановлено графік спілкування з дітьми.
Однак, 15.05.2021 та 25.05.2021 після побачень з батьком малолітні діти повернулися додому дуже стривожені і налякані. Розповіли про те, що їхній батько змушував старшого сина ОСОБА_3 говорити на відеокамеру про те, що діти свою матір не люблять, що вона їх ображає і що вони відмовляються проживати з нею. Після відмови сина говорити вищевказане, ОСОБА_2 завдав йому удари в область обличчя та ноги. Зазначене підтвердив молодший син, який був свідком цих подій. З даного приводу вона звернулася до правоохоронних органів та зняла побої. Після таких дій у малолітнього ОСОБА_3 є дефекти у мовленні, дитина постійно приймає заспокійливі ліки та часто обстежується у невролога та психіатра. Зазначає, що факт насильства над ОСОБА_5 також підтверджується висновком психолога ОСОБА_6 та висновком центру психологічної реабілітації «Серденько».
Окрім цього зазначає, що раніше ОСОБА_2 вчиняв фізичне та психологічне насильство відносно неї, за що притягувався до адміністративної відповідальності та йому було видано обмежувальний припис.
У зв`язку з цим, для уникнення повторних випадків насильства щодо неї та їхніх дітей просить суд застосувати обмежувальний припис для забезпечення дієвого та ефективного захисту від таких випадків.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2021 року у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено. 
На рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не повно з`ясував обставини справи, не надав належної оцінки доказам, долученим нею до заяви. Зокрема, суд безпідставно не взяв до уваги психологічне дослідження з виявлення психічної травми у малолітнього сина ОСОБА_3 , яке було проведене практикуючим психологом ОСОБА_6 та яка підтвердила, що ситуація, яка мала місце з батьком залишається для дитини інтенсивнопсихотравмуючою. Крім того, суд не взяв до уваги висновок Івано-Франківського центру психологічної реабілітації «Серденько», у якому також підтверджено факт вчинення насильства над дитиною його рідним батьком. Суд не врахував й того, що раніше ОСОБА_2 уже притягувався до адміністративної відповідальності щодо вчинення відносно неї фізичного та психологічного насильства. Неврахування вказаних доказів, на думку апелянтки, призвело до ухвалення неправильного судом рішення. Вважає, що для того, щоб недопустити вчинення ОСОБА_2 повторних випадків насильства відносно неї та їх спільних дітей, необхідно встановити обмежувальний припис. 
Враховуючи викладене, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким її заяву задоволити.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 заперечує доводи апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін. 
Вказує на те, що жодних неправомірних дій щодо дітей не вчиняв. ОСОБА_1 створює йому перешкоди у спілкуванні з синами, у зв`язку з чим він змушений був звернутися до суду із позовом про усунення таких перешкод. Саме це, на його думку, стало причиною звернення ОСОБА_1 як в поліцію, так і до суду про видачу обмежувального припису, оскільки остання хоче позбавити його можливості бачитися та спілкуватися з дітьми, приймати участь у їх вихованні.
Крім того, звертає увагу на те, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20 серпня 2021 (за цих же обставин) ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні аналогічної заяви про видачу обмежувального припису. Вказане рішення заявницею не оскаржувалося і набрало законної сили.
У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 вимоги скарги підтримала, просила її задоволити.
Заінтересована особа ОСОБА_2 та його адвокат скаргу не визнали просили її відхилити.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна не підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (а.с. 6-7).
Рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 23 червня 2020 року «Про визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми» ОСОБА_2 встановлено графік для участі у вихованні та спілкуванні з малолітними синами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 10).
Постановою Коломийського міськрайонного суду у справі № 346/4621/19 від 27 вересня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (насильство в сім`ї) (а.с. 16-17).
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року вказану постанову Коломийського міськрайонного суду залишено без змін (а.с. 12-15).
Рішенням Коломийського міськрайонного суду у справі № 346/1107/20 від 09 червня 2020 року заяву ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задоволено частково. Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покладення на нього обов`язків, а саме на строк 1 (один) календарний місяць, яким визначено наступні тимчасові обмеження його прав: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з заявницею, як постраждалою особою; обмежити ОСОБА_2 спілкуватися з постраждалими дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 11).
Згідно із витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 26.05.2021 до Коломийського РВП ГУ НП в Івано-Франківській області поступила протокол-заява ОСОБА_1 про те, що 25.05.2021 близько 17:00 год колишній чоловік ОСОБА_2 наніс удар в ділянку ноги та обличчя неповнолітньому сину ОСОБА_3 , чим спричинив останньому легкі тілесні ушкодження (а.с. 8).
Згідно із висновком експерта Коломийського міжрайонного відділення обласного бюро судово-медичної експертизи № 92 від 27.05.2021, на момент проведення судово-медичної експертизи (обстеження) у ОСОБА_3 було наявне тілесне ушкодження у вигляді синця в ділянці передньої поверхні лівого стегна. Найбільш обґрунтований строк утворення наявного тілесного ушкодження є проміжок часу, приблизно, 10-14 діб від моменту проведення судово-медичної експертизи (огляду). Характер, морфологія та розташування наявного тілесного ушкодження не виключає можливості його спричинення як внаслідок локальної дії тупого предмету на ділянку лівого стегна потерпілого, так і внаслідок його падіння з вертикального чи близького до нього положення тіла, з ударом ним до твердої поверхні площини місця падіння (а.с. 9)
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 серпня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 45-46).
Психологічне дослідження з виявлення психічної травми у малолітнього сина ОСОБА_3 2014 р.н. внаслідок нанесення тілесного ушкодження батьком, що було проведене практикуючим психологом ОСОБА_8 09 червня 2021 року, вказує на те, що ситуація, яка мала місце з батьком була та залишається для дитини інтенсивнопсихотравмуючою (а.с. 19-21).
Психологічною характеристикою психоемоційного стану дитини та сімейних відносин від 27 липня 2021 року, що була видана на запит ГУНП в Івано-Франківській області Центром психологічної допомоги дітям "Серденько", рекомендована корекційна робота психолога, спрямована на покращення психоемоційного стану дитини. Крім того, у характеристиці зазначено, батько сприймається дитиною негативно, дитина пригадала два випадки фізичного насильства з боку батька, відмовляється спілкуватися з татом, оскільки боїться, що той знову його битиме (а.с. 26-29).
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив із того, що заявниця не надала доказів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, а подання нею такої заяви має на меті лише усунути останнього від виховання дітей на певний період часу, позбавити його можливості бачитися та спілкуватися з ними, що є неприпустимим заходом обмеження законних прав та інтересів і батька, і малолітніх дітей, особливо з урахуванням звернення батька з позовом до суду про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітніми синами. 
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до пунктів 3, 6, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18) та від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19).
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм нутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 вказувала на те, що ОСОБА_2 завдавав удари малолітньому сину ОСОБА_3 в область обличчя та ноги, що свідчить про спричинення фізичного насильства щодо дитини. В силу цього, заявниця вважала, що така обставина дає їй підстави припускати можливість настання негативних наслідків для себе і іншої дитини в майбутньому, тому діє на випередження. При цьому, посилалася на витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, висновки психологічних досліджень, а також вказувала на те, що ОСОБА_2 уже притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства.
Вирішуючи дане питання, апеляційний суд виходить з того, що даючи оцінку підставі заяви та її мотивам, слід оцінити ризики настання негативних наслідків у випадку невнесення обмежуваного припису, тобто вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення та ін.
Як уже зазначалося, підставою звернення для ОСОБА_1 послужив факт, який стався 15.05.20212 та 25.05.2021 щодо її сина та відкриття з цього приводу кримінального провадження.
Разом з тим, на думку апеляційного суду, наявність відкритого кримінального провадження до винесення обвинувального вироку судом, не може свідчити про винуватість ОСОБА_2 у насильстві щодо малолітнього сина і вказувати на обов`язковість застосування обмежувального припису, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції .
Вказаний висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 643/15988/20, згідно із якою звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджують факт вчинення домашнього насильства, не є доказом вини у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (стаття 62 Конституції України).
При цьому, відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив не лише з відсутності вироку стосовно заінтересованої особи, а й з сукупності інших доказів, які належним чином ним оцінено.
Так, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги постанову про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки така уже була предметом дослідження при винесенні рішення Коломийського міськрайонного суду від 09 червня 2020 року, яким стосовно останнього видавався обмежувальний припис.
Крім того, судом встановлено, що у серпні 2021 року ОСОБА_1 вже зверталася до суду із заявою аналогічного змісту, за результатами розгляду якої суд відмовив у її задоволенні, що підтверджується рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 серпня 2021 року і докази, на які посилається апелянт, зокрема висновки психологів, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності також вже були предметом дослідження. 
Нових доказів чи обставин, які б вказували на існування інших підстав для внесення припису судом не встановлено. 
Суд звертає увагу на і те, що між батьками існує спір щодо порядку спілкування з дітьми.
На запитання суду ОСОБА_2 пояснив, що вину у спричиненні дитині травми заперечує, припускає, що дитина могла пошкодити ногу в школі. Випадки переслідування дитини біля навчального закладу та садочка, про які зазначає апелянт, пояснює бажанням поспілкуватися з дітьми, оскільки апелянт всіляко перешкоджає цьому та не виконує рішення Органу опіки та піклування. Він не переслідував дітей, хотів підійти, передати рукавички, однак апелянт с творила конфліктну ситуацію та викликала поліцію.
В свою чергу, ОСОБА_1 пояснила, що знаючи характер колишнього чоловіка змушена оберігати дітей, бути в школі та в садочку, оскільки по прибуттю батька діти стають переляканими, бояться батька та перебувають в тяжкому психологічному стані. Враховуючи те, що раніше мав місце факт її побиття, тепер дитини, вона має всі підстави передбачати можливість повтору негативної поведінки, тому вважає за необхідне захистити себе і дітей до передачі кримінальної справи у суд.
Однак, в даному випадку, неприязні стосунки між батьками та наявність спору щодо визначення способів участі батька у спілкуванні та вихованні дітей не можуть бути достатньою правовою підставою для видачі обмежувального припису.
З обставин вказаних у заяві та наявних доказів не встановлено фактів, які підтверджують існування ризику, вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків зі сторони ОСОБА_2 , що правильно встановив суд першої інстанції.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 . 
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 19 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач                                                        Л.В.Василишин
Судді:                                                        В.Д. Фединяк
                                                                               І.О.Максюта