Ухвала
іменем України 
18 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 539/5009/19
провадження № 51 - 4872 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 липня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019170240001568,
встановив:
За вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 5 березня                2020 року
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився та проживає на АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу – 3 червня 2015 року Гребінківським районним судом Полтавської області за ч. 3 
ст. 369 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, звільненого з місць позбавлення волі 
25 листопада 2019 року по відбуттю строку покарання,
засуджено за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватими та засуджено за те, що він 
8 грудня 2019 року, приблизно о 10:45, діючи повторно, шляхом розбиття кватирки дерев`яного вікна, проник до будинку АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_5 , звідки намагався таємно викрасти пару сережок, вартістю 3121 грн., належних потерпілому. Проте, свій злочинний намір завершити не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки був помічений та затриманий власником даного будинку ОСОБА_5 .
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 13 липня 2021 року вирок місцевого суду залишено без зміни. 
Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить ухвалу апеляційного суду змінити, застосувавши положення ст. 69 КК. Вказує на неналежне врахування судом обставин, які, на його думку, можуть слугувати підставою для застосування вказаної статті.
Перевіривши доводи, наведені в  касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має  бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та   попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
Як убачається з копій судових рішень, обираючи ОСОБА_4 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 185 КК, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився апеляційний суд, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який 
є тяжким, особу засудженого, який характеризується посередньо, раніше неодноразово судимий, в тому числі за корисливі злочини, а також висновок органу пробації про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства. Крім цього враховано обставину, що обтяжує покарання – рецидив злочину. Разом з цим, судом взято до уваги і наявність пом`якшуючих обставин – визнання вини, щире каяття та активне сприяння розслідуванню. 
При цьому, як убачається з копії ухвали апеляційного суду, суд апеляційної інстанції погодився з таким рішенням місцевого суду та не знайшов підстав для застосування положень ст. 69 КК.
Статтею 69 КК встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.
Проте, наявність у даному кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, оскільки ОСОБА_4 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та вчинив нове кримінальне правопорушення через 2 тижні після його звільнення від відбування покарання за попереднім вироком, що свідчить про небажання засудженого ставати на шлях виправлення.
Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_4 на обставини, встановлені судами, 
як пом`якшуючі, а також на незадовільний стан його здоров`я, з урахуванням особи винного й інших обставин кримінального провадження - не є достатніми підставами для застосування положень ст. 69 КК та призначення більш м`якого покарання ніж передбачено законом.
Зважаючи на наведене, призначене ОСОБА_4 покарання за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки відповідає вимогам статей 50, 65 КК, за своїм видом та розміром є пропорційним і співмірним вчиненому та його наслідкам, 
а також необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про неможливість застосування до засудженого положень 
ст. 69 КК та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення правильно залишив вирок без зміни.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам 
ст. 419 КПК.
Оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 липня 2021 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                   ОСОБА_3