П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/13740/21	
Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа Лиманський районний відділ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору, -
В С Т А Н О В И В:
           30.07.2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду  з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа Лиманський районний відділ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просив суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк М.А. від 10.07.2020 року у виконавчому провадженні №54784684 про стягнення виконавчого збору в розмірі 81322,23 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач, з посиланням на висновки Верховного Суду у постанові від 21.03.2020 року у справі №2540/3203/18, вказував, що на час відкриття виконавчого провадження - 28.09.2017 року, частина 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» мала редакцію, відповідно до якої виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, в той час як приймаючи оскаржувану постанову від 10.07.2020 року, відповідач застосував іншу редакцію частини 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», яка булла прийнята вже після відкриття виконавчого провадження, в межах якого  був стягнутий виконавчий збір за відсутності відомостей щодо поновного виконання  судового рішення.
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 року, ухваленим в прядку письмового провадження, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Так, в обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив про застосування судом першої інстанції ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції яка не існувала на час відкриття виконавчого провадження, та яка значно погіршує його становище, та не має зворотної дії у часі.
Південне Міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса), до складу якого входить відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області, надало відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на доводи, що узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.02.2015 року у справі №504/2334/14-ц, задоволена позовна заява Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11362167000 від 20 червня 2008 року в розмірі 813 222,35 грн. та стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір у розмірі 1827 грн. з кожного (а.с.  25-29).
Відповідно до копії виконавчого провадження №54784402, на підставі заяви ПАТ «Дельта Банк» від 18.09.2017 року про відкриття виконавчого провадження, поданої 26.09.2017 року до Лиманського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с. 59), 28.09.2017 року старшим державним виконавцем Лиманського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Комінтернівського районного суду №504/23334/14-ц від 07.12.2016 року про стягнення 813222,35 грн. з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта банк» (а.с. 30 зворот) (ВП №454784684), яке було об`єднане у зведене виконавче провадження ВП №547781102 (а.с.  61)та 07.11.2017 року виведене  із зведеного виконавчого провадження (а.с. 61- зворот - 62), а 22.12.2017 року знов об`єднане у зведене виконавче провадження (ВП 54784684)(а.с.  63-зворот).
22.01.2018 року  стягувачем ПАТ «Дельта банк» була подана заява про передачу  виконавчих проваджень  на виконання до Березанського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (а.с. 64), та постановою старшого державного виконавця Лиманського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 20.02.20218 року  виконавче провадження №55439041 виведене  із зведеного виконавчого провадження №54784684 (а.с. 65-зворот) та постановою також від 20.02.2018 року виконавчий документ щодо стягнення з ОСОБА_1 на корить ПАТ «Дельта банк» грошової суму 813222,35 грн., переданий до Березанського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (а.с. 64 – 64-зворот).
В подальшому, відповідно до постанови  заступника начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції – начальника Управління забезпечення  примусового виконання рішень  від 25.03.2020 року №11.04-01/64 матеріали виконавчого провадження були передані з Березанського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до відділу примусового виконання Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк М.І. від 31.03.2020 року були прийнято виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №504/2334/14-ц, виданого 07.12.2016 року Комінтернівським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_1 на корить ПАТ «Дельта банк» грошової суми 813222,35 грн. (а.с.  67-зворт).
10.07.2020 року постановою №54784684, головний державний виконавець відділу примусового виконання Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк М.І., стягнуто з боржника – ОСОБА_1  виконавчий збір в умі 81322,23  грн. (а.с. 78).
29.06.2021 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк М.І., виконавчий лист №504/2334/14-ц, виданий 07.12.2016 року Комінтернівським районним судом Одеської області був повернути без виконання, відповідно до заяви стягувача – ТОВ «УКРДЕБЕТ ПЛЮС», яке є правонаступником ПАТ «Дельта банк» відповідно до договору відступлення права вимоги (а.с. 16, 20, 70-зворот, 74-зворот -75).
14.07.2021 року старшим державним виконавцем Лиманського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білашем Є.Г. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №66086067 з примусового виконання постанови відділу примусового виконання Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №54784684 від 10.07.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 76826,18 грн. (а.с. 21).
Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору, фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору, посилаючись при цьому на  постанову Верховного Суду від 28.04.2020 року у справі №520/9144/18.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає на виконання приписів закону відповідне рішення та вчиняє дії.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року (надалі Закон №1404-VIII).
Згідно із статтями 1, 5 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (надалі - Закон №1403-VIII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3 Закону № 1403-VIII).
Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною п`ятою статті 26 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Так, відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII у цій же редакції виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (частина дев`ята статті 27 Закону № 1404-VIII у цій же редакції).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Так, частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Між тим Законом № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесено зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ.
Так, з урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимог апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає таке.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку із винесенням державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору від 10.07.2020 року у межах виконавчого провадження № 54784684 відкритого 28.09.2017 року з примусового виконання виконавчого №504/2334/14-ц, виданого 07.12.2016 року Комінтернівським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_1 на корить ПАТ «Дельта банк» грошової суми 813222,35 грн.
За змістом оскаржуваної постанови державного виконавця, виконавчий збір у розмірі 10 відсотків, був розрахований державним виконавцем від усієї суми, що підлягала примусовому стягненню, але фактичне стягнення якої в повному обсязі не відбулось, що підтверджено копіями матеріалів виконавчого провадження.
Таким чином, для правильного вирішення справи необхідним є дослідження питання наявності правових підстав для стягнення державним виконавцем з боржника у виконавчому провадженні виконавчого збору, розрахованого у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягала примусовому стягнення, за умови коли виконавче провадження було розпочато до внесення Законом № 2475-VIII змін до статті 27 Закону №1404-VІІІ, і з боржника фактично не було стягнуто кошти за виконавчим документом.
Апеляційний суд зазначає що вказане питання було предметом розгляду Верховним Судом, зокрема у постановах від 14 травня 2020 року у справі №640/685/19, від 15 жовтня 2020 року у справі №280/5959/19, від 28 жовтня 2020 року у справі №400/878/20, в яких Верховний суд виходив з того, що з аналізу норм Закону № 1404-VІІІ у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року, слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів було здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
У цій справі, апеляційний суд враховує, що відповідно до редакцій ст. 27 Закону №1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості апелянта, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Апеляційний суд зазначає, що Верховний Суд у справах № 640/685/19, №280/5959/19 та №400/878/20, аналізуючи вищевказані законодавчі зміни, зазначив, що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VІІІ в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
Оскільки внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника (апелянта), а виконавчою службою фактично не стягнуто з неї коштів за виконавчими листами у повному обсязі, тому відсутні правові підстави для стягнення з боржника (апелянта в цій справі) виконавчого збору у визначеному державним виконавцем розмірі.
Слід також урахувати, що за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.
Крім того, як слушно зауважує апелянта, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIIІ без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору, або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає такими, що знайшли підтвердження доводи апеляційної скарги, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений в оскаржуваній постанові від 10.07.2020 року, а отже ця постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII.
Аналогічна правові висновки викладені і у постанові Верховного Суду  від 21.10.2021 року у справі №420/4279/19.
За наведеного правового регулювання та обставин справи апеляційний суд дійшов висновку  щодо неправильного застосування судом першої інстанції положення статті 27 Закону № 1404-VIII, без урахування висновків Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами, що призвело до помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 . 
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення - скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позову.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи приписи ст. 139 КАС України, сплату апелянтом судового збору в сумі 908 грн. за подання позовної заяви (а.с. 9), та 1362 грн. за подання апеляційної скарги, апеляційний суд  зазначає, що з відповідача  має бути стягнуто  на користь позивача 2270 грн. у відшкодування понесених позивачем судових витрат.
Керуючись ст. ст. 19, 58 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 139, 242, 272, 287, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року у справі №420/13740/21 – скасувати та ухвалити нову постанову.
Визнати протиправною та скасування постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк Марини Анатоліївни від 10 липня 2020 року у виконавчому провадженні №54784684 про стягнення виконавчого збору в розмірі 81322,23 грн. 
Стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) у відшкодування понесених судових витрат – сплаченого судового збору, 2270 грн. (дві тисячі двісті сімдесят сім гривень).
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 03.12.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.