П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 листопада 2021 р.	м. Одеса	Справа № 420/4260/21	

Час і місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
13:03 год., м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
02.07.2021 року;
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.
        П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Димерлія О.О.
                                                            – Шляхтицького О.М.
За участю: секретаря – Агаєвої К.А.
    представника апелянта – Фоміна А.І.
    представника відповідача – Пашаєва Г.В.
        
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
визнати протиправним рішення керівника Одеської обласної прокуратури від 09.03.2021 року №07-34-21 щодо відмови внести зміни до наказу №1624к від 17 серпня 2020 року виконуючого обов`язки прокурора Одеської області «Про звільнення ОСОБА_1 », з посади прокурора відділу нагляду з додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному, провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20 серпня 2020 року на дату фактичного звільнення - 07 жовтня 2020 року;
зобов`язати керівника Одеської обласної прокуратури змінити дату звільнення у наказі №1624к від 17 серпня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 , з посади прокурора відділу нагляду з додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20 серпня 2020 року на дату фактичного звільнення 07 жовтня 2020 року шляхом видання відповідного наказу;
зобов`язати Одеську обласну прокуратуру внести відповідні зміни щодо дати звільнення до трудової книжки.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач з лютого 2003 року по серпень 2020 року безперервно проходив службу в органах прокуратури. Згідно наказу виконувача обов`язків прокурора Одеської області від 17.08.2020 року №1624к позивача звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20 серпня 2020 року. На момент звільнення позивач перебував на лікарняному, із виданим наказом, у тому числі рішенням відповідної кадрової комісії, він ознайомився 07.10.2020 року і у цей же день йому видано трудову книжку. З метою приведення даних щодо дати звільнення з посади та органів прокуратури (з урахуванням періоду перебування на лікарняному) позивач звертався до керівника обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора, проте його вимоги залишені без задоволення. Посилаючись на приписи ч. 3 ст. 40 КЗпП України, Рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року №60р(ІІ)/2019 та Порядку звільнення прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17.12.2020 року №589, позивач вказує, що в даному випадку датою його звільнення має бути дата, що є першим робочим днем, наступним днем закінчення тимчасової непрацездатності. З огляду на те, що відповідач у внесенні змін до наказу відмовляє, чим порушує по відношенню позивача норми як спеціального законодавства так і трудового закону, він вимушений звернутись із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів в судовому порядку.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Проаналізувавши положення ст.ст. 2, 5-1, 222 КЗпП України, ст. 16 Закону України «Про прокуратуру», п.п. 6, 7, 10, 11, 19 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року №113-IX та п.п. 1, 2, 4, 8, 9 Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 03.10.2019 року №221, суд першої інстанції виходив з того, що процедуру та умови звільнення і переведення прокурорів до Офісу Генерального прокурора у зв`язку з реформуванням органів прокуратури регламентовано саме нормами спеціального законодавства. Підставою для звільнення з посади прокурора за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури. На момент виникнення спірних у даній справі правовідносин та вирішення справи відповідні норми спеціального законодавства щодо процедури та умов звільнення і переведення прокурорів до Офісу Генерального прокурора у зв`язку з реформуванням органів прокуратури неконституційними не визнавалися.
З огляду на те, що під час видання наказу про звільнення позивача з посади та органів прокуратури відповідач керувався нормами спеціального законодавства, які є пріоритетними у порівнянні із загальними нормами трудового законодавства, у зв`язку з проведенням реорганізаційних заходів стосовно прокуратури та з урахуванням прийнятого Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи прокуратури», суд першої інстанції визначив, що відповідач діяв у межах наданих йому повноважень та у відповідності з вищезазначеними нормами, які давали позивачу повну можливість усвідомлювати зміст та значення правил законодавства, що регулюють його статус, у зв`язку із чим дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення у повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням Закону України «Про прокуратуру» і помилково не враховано, що спеціальним законодавством не врегульовано питання стосовно дати звільнення прокурора, якщо рішення про звільнення прийнято у період його тимчасової непрацездатності. Отже, застосуванню підлягають загальні правила трудового законодавства про працю, зокрема, ч. 3 ст. 40 КЗпП України та положення Порядку звільнення прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17.12.2020 року №589 (в частині зазначення дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним днем закінчення тимчасової непрацездатності). Акцентуючи увагу на тому, що позивачем за цим позовом не оскаржується звільнення зі служби в органі прокуратури, апелянт вказує на помилковість висновків суду першої інстанції щодо надання правової оцінки передумовам та підставам його звільнення. З огляду на те, що позов є обґрунтованим та містить посилання на норми законодавства, що підтверджують правомірність позовних вимог, апелянт зазначає про наявність безумовних підстав для задоволення адміністративного позову у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу Одеська обласна прокуратура посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 з лютого 2003 року по серпень 2020 року проходив службу в органах прокуратури України, у тому числі на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, що ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області.
24.06.2020 року Третя кадрова комісія з атестації прокурорів регіональних прокуратур прийняла рішення №58 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації у зв`язку з його неявкою для проходження відповідного етапу атестації складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора.
Керуючись ст. 11 Закону України «Про прокуратуру», п.п. 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи прокуратури», виконувачем обов`язки прокурора Одеської області видано наказ від 17.08.2020 року №1624к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, що ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 20 серпня 2020 року.
У наказі визначено підставу: рішення третьої кадрової комісії №58 від 24.06.2020.
Відповідно до листків непрацездатності серії АДН №304081 (а.с.20), серії АДН №179911 (а.с.21), серії АДН №289678 (а.с.22), серії АДН №275966 ОСОБА_1 у період з 17.08.2020 по 06.10.2020 перебував на лікарняному.
23.02.2021 року позивач звертався до Одеської обласної прокуратури із заявою, в якій просив внести зміни у наказ про звільнення в частині дати звільнення з посади та органів прокуратури, врахувавши його період тимчасової непрацездатності.
Розглянувши вказану заяву, Одеська обласна прокуратура відмовила у задоволенні вимог позивача, про що повідомила у листі від 09.03.2021 року №07-34-21.
Як на підставу для залишення вказаних вимог без задоволення відповідач послався на те, що ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України.
У даному випадку таким законом (поряд з іншими), який визначає статус прокурорів, є Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи прокуратури» і за правилами ч. 5 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Абзацом 6 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи прокуратури» передбачено, що перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність, у відпустці чи у відрядженні до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту.
Не погоджуючись із таким рішення відповідача, посилаючись на його неправомірність та необґрунтованість, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII передбачено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII передбачено, що гарантії незалежності прокурора забезпечуються, у тому числі, особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.
За правилами ч. 3 вказаної статті Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
Слід враховувати, що відповідно до п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року №113-IX (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав, зокрема: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;
Перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність, у відпустці чи у відрядженні до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту.
Указані в цьому пункті прокурори можуть бути звільнені з посади прокурора також і на інших підставах, передбачених Законом України «Про прокуратуру».
Статтею 51 Закону України від 14.10.2014 року №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Так, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України від 14.10.2014 року №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року №113-ІХ ст. 51 Закону України від 14.10.2014 року №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Законом України від 19.09.2019 року №113-ІХ також внесено зміни і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
Слід також враховувати, що КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України).
Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Разом з цим, чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав.
Норма, що передбачає заборону звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, визначається у ч. 3 ст. 40 КЗпП України
Внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України.
Разом з тим, у такий виключний перелік не включено заборону звільнення прокурора з ініціативи власника у період непрацездатності, а отже, з огляду на те, що позивач (згідно наказу від 17.08.2020 року №1624к) звільнений на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», у даному випадку під час вирішення питання про звільнення застосуванню підлягають, у тому числі, положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України.
Апеляційний суд враховує, що наказом Офісу Генерального прокурора від 03.09.2020 року №410 відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року №113-ІХ, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 року №755-IV, ст.ст. 7, 9, 10 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, перейменовано без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, у тому числі:
юридичну особу «Прокуратура Одеської області» у «Одеська обласна прокуратура».
Отже, на момент звільнення позивача за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII відсутній факт ліквідації чи організації прокуратури Одеської області як юридичної особи.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Враховуючи викладене, оскільки позивача звільнено з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), частиною п`ятою статті 51 цього Закону та частиною третьою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються загальні норми трудового законодавства, і у такий виключний перелік не включено заборону звільнення прокурора у період його тимчасової працездатності, а факт повної ліквідації органу прокуратури не підтверджений, колегія суддів погоджується із доводами позивача про те, що, обмежившись лише прийняттям Кадровою комісією рішення про неуспішне проходження позивачем атестації, без урахування періоду тимчасової непрацездатності прокурора, відповідач порушив трудові гарантії позивача.
На переконання апеляційного суду, із встановленням необґрунтованості рішень чи дій суб`єкта владних повноважень, їх невідповідності чинному законодавству, безумовно виникають обставини для вжиття заходів захисту порушених прав та інтересів позивача. 
При цьому, захисту в суді підлягають лише порушені права та інтереси особи, яка звернулась до суду, і вирішенню судом підлягають оспорювані за цим позовом, у тому числі рішення чи дії суб`єкта владних повноважень.
За визначенням, наведеним у п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Проаналізувавши зміст відповіді, оформленої листом керівника Одеської обласної прокуратури від 09.03.2021 року №07-34-21, апеляційний суд встановив, що із виданням вказаного документа у позивача не виникають певні правові обов`язки у публічно-правових відносинах, а отже цей лист не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні вказаних приписів адміністративного процесуального законодавства.
Фактично права та інтереси позивача у спірних правовідносинах порушені неправомірною відмовою відповідача у внесенні змін у виданий наказ про звільнення позивача з органів прокуратури щодо дати звільнення з урахуванням періоду його тимчасової непрацездатності.
Не вважатиметься ефективним і захист прав та інтересів особи, яка звернулась до адміністративного суду із позовом, які на момент цього звернення не є порушеними. Оскільки позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача привести дані трудової книжки у відповідність до змін у даті звільнення позивача зі служби фактично направлені на майбутнє, в цій частині позову також слід відмовити.
Відтак, належним та ефективним способом захисту цих прав та інтересів є висновок суду про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити відповідні дії в судовому порядку.
При цьому, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, як помилково вважає позивач, положення Порядку звільнення прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17.12.2020 року №589, який прийнятий після видання наказу про звільнення позивача з органів прокуратури та визначення у цьому наказі дати звільнення з порушенням правил як законодавства про прокуратуру так і трудового закону.
З огляду на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального та процесуального права, колегія суддів відповідно до ст. 317 КАС України вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 9, 139, 308, 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року – скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Одеської обласної прокуратури щодо внесення змін
до наказу №1624к від 17 серпня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду з додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному, провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» в частині дати звільнення – з 20 серпня 2020 року на 07 жовтня 2020 року.
Зобов`язати Одеську обласну прокуратуру змінити дату звільнення у наказі №1624к від 17 серпня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 , з посади прокурора відділу нагляду з додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» – з 20 серпня 2020 року на дату 07 жовтня 2020 року шляхом видання відповідного наказу.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено та підписано 19.11.2021 року.

 Головуючий-суддя:                                                                          О.В. Єщенко  
         
 Судді:                                                                                                  О.О. Димерлій  
                                                                                                             
                                                                                                                        О.І. Шляхтицький