Справа № 462/4732/17                                Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/1214/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 62

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       16 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Юзефович Ю.І.
з участю відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2021 року в складі судді Ліуша А.І. в справі за позовом ОСОБА_3 до Сьомої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 , за участю третьої особи Львівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання батьківства та визнання спадкоємцем за законом,-
встановив:
У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Сьомої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 , за участю третьої особи Львівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про визнання батьківства та визнання спадкоємцем за законом.
Вимоги обґрунтовував тим, що починаючи з 1993 року його батько та мати – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. Під час їх спільного проживання, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , проте у свідоцтві про його народження відомості про батька записані зі слів матері. За час життя ОСОБА_5 визнавав себе його батьком. Позивач називав ОСОБА_5 батьком і відносився до нього як до батька, а ОСОБА_5 , в свою чергу, відносився до нього як до сина, отже він як спадкоємець першої черги має право на спадщину. Після його народження у 1996 році батьки спільно його виховували та матеріально утримували. Також, згідно листа Комунальної 3-тьої міської поліклініки міста Львова від 01 серпня 2017 року № 539 та від 16 березня 2018 року №186, у 1993 році згідно комп`ютерною базою даних поліклініки, була відкрита амбулаторна картка на прізвище ОСОБА_6 , 1960 року народження, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Останній раз мати зверталась у КЗМП 26 лютого 1998 року, що підтверджує проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за однією адресою починаючи з 1993 року. Зі свідоцтва про хрещення ОСОБА_3 вбачається, що 09 березня 1996 року у Храмі Пресвятої Тройці було здійснено таїнство Хрещення та миропомазання ОСОБА_3 . Згідно вказаного свідоцтва, батьком ОСОБА_3 є ОСОБА_5 , а матір`ю – ОСОБА_6 , що підтверджується листом храму Пресвятої Тройці від 09 липня 2018 року. У ньому також зазначено, що згідно церковних відомостей храму Пресвятої Тройці, батьком ОСОБА_3 є ОСОБА_5 , а матір`ю – ОСОБА_6 . 
Згідно із договором-замовлення на організацію та проведення поховання від 11 серпня 2016 року та свідоцтва про поховання від 11 серпня 2016 року, похованням ОСОБА_5 займалася ОСОБА_6 .
На переконання позивача, вказані докази, в їх сукупності, підтверджують батьківство ОСОБА_5 відносно ОСОБА_3 , так як ними підтверджено спільне проживання його матері та батька ОСОБА_5 , ведення ними спільного господарства до народження дитини, спільне виховання та утримання ними позивача до його повноліття, а також визнання ОСОБА_5 свого батьківства відносно нього.
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Сьомої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 , за участю третьої особи Львівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання батьківства та визнання спадкоємцем за законом – відмовлено за безпідставністю позовних вимог. 
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права.
Покликаючись на необхідність застосування до спірних правовідносин КпШС України та статтю 53 цього кодексу, зазначає, що законом визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову, а саме: спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження, спільне виховання батьками дитини, спільне утримання батьками дитини, визнання батьківства відповідачем.
У цьому контексті звертає увагу на роз`яснення, викладені у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України».
Зазначає, що доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, однак суд першої інстанції не врахував, що факт батьківства ОСОБА_5 відносно ОСОБА_3 та визнання такого батьківства підтверджується належними та допустимими доказами.
Зокрема, допитані свідки ствердили про спільне проживання ОСОБА_5 разом з матір`ю позивача однією сім`єю з 1993 року та ведення спільного господарства, а в подальшому виховання позивача.
Про спільне проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за адресою його місця проживання, свідчать також і листи Комунальної 3-ї міської поліклініки міста Львова від 01.08.2017 № 539 та від 16.03.2018 № 186, з яких слідує, що на прізвище ОСОБА_6 1960 р.н., яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , була відкрита амбулаторна картка, востаннє ОСОБА_6 зверталася у поліклініку 26.02.1998.
Із свідоцтва про хрещення ОСОБА_3 вбачається, що 09 березня 1996 року у Храмі Пресвятої Тройці було здійснено таїнство Хрещення та миропомазання ОСОБА_3 батьком останнього є ОСОБА_5 , а матір`ю – ОСОБА_6 .
Згідно із договором-замовлення на організацію та проведення поховання від 11.08.2016 та свідоцтва про поховання від 11.08.2016, похованням ОСОБА_5 займалася ОСОБА_6 .
ОСОБА_6 оплачувала за комунальні послуги по будинку за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідними квитанціями.
Вважає, що зазначені докази у їх сукупності підтверджують батьківство ОСОБА_5 відносно ОСОБА_3 , оскільки такими підтверджено спільне проживання матері позивача та його батька ОСОБА_5 , ведення ними спільного господарства до народження дитини, спільне виховання та утримання ними позивача до його повноліття, а також визнання свого батьківства ОСОБА_5 .
Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2021 рокута ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
12.07.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якому покликаючись на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, проведену експертизу, а також надаючи аналіз поданим стороною позивача доказам, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Ухвалою судового засідання від 16 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_4 про призначення по справі додаткової судової молекулярно-генетичної експертизи.
Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечили, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на скаргу.
Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судове засідання 16.12.2021 не прибули, представник ОСОБА_4 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із участю в іншому судовому засіданні, при цьому 07.12.2021 під розписку був повідомлений та не заперечував щодо визначення дати наступного судового засідання 16.12.2021.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що всупереч норм ст. 53 КпШС, позивачем та його представником під час судового розгляду справи, не доведено факту спільного проживання та ведення спільного господарства матір`ю позивача ОСОБА_6 і ОСОБА_5 до народження позивача. Покликання позивача на те, що з 1993 року його мати ОСОБА_6 та ОСОБА_5 проживали разом на АДРЕСА_1 та підтримували фактичні шлюбні відносини з 1993 року, вели спільне господарство, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки суду не надано жодних документів реєстрації, як ОСОБА_6 так і позивач за вказаною адресою, будь-яких доказів спільного проживання та ведення спільного господарства матір`ю позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до народження позивача суду не надано.
При цьому, експертним дослідженням від 04 січня 2021 року чітко встановлено, що комбінований індекс родинних зв`язків сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_1 становить 0,550576649 – нижчий 1.00, що означає відсутність родинних зв`язків та є недостатнім показником стверджувати, що дані особи є біологічними братом та сестрою по батьківській лінії.
Не можуть підтвердити відповідного факту і покази свідків, які, як зазначив суд, зацікавлені у позитивному вирішенні спору.
Лист Комунальної 3-тьої міської поліклініки від 01 серпня 2017 року, у якому йдеться про відкриття у 1993 році амбулаторної картки ОСОБА_6 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , як на доказ реєстрації матері позивача за даною адресою, суд не взяв до уваги, оскільки вказаний документ виданий не уповноваженим органом реєстрації фізичних осіб, а будь яка довідка медичного закладу не може достовірно підтверджувати таку інформацію.
Також, суд не взяв до уваги покликання сторони позивача на свідоцтво про Хрещення позивача, лист храму Пресвятої Трійці від 09 липня 2018 року, де батьком позивача вказано ОСОБА_5 та договору замовлення на організацію та проведення поховання від 2016 року, укладеного ОСОБА_6 , як на докази, що обґрунтовують позовні вимоги позивача, оскільки зазначені документи не доводять факту, що ОСОБА_5 спільно проживав та вів спільне господарство з матір`ю позивача до народження позивача, або спільного виховання чи утримання ними позивача, з достовірністю не підтверджують визнання ОСОБА_5 батьківства щодо позивача.
Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.
Зважаючи на те, що позивачем ОСОБА_3 заявлено фактично дві вимоги немайнового характеру, при цьому визнання права на спадкування зі спадкоємцями першої черги за законом на пряму залежить від вимоги про визнання батьківства, колегія суддів приходить переконання про необхідність перевірки оскаржуваного рішення, а також спірних правовідносин в цілому саме з цієї вимоги.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач  ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Львові, про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис за №188, батьком записаний ОСОБА_8 , матір`ю ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 09 березня 1996 року (т. 1, а.с. 8).
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 10 серпня 2016 року, ОСОБА_5 , якого позивач вважає своїм батьком, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 63 років, актовий запис № 659 (т. 1, а.с. 13).
Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_3 такі фактично зводить до того, що починаючи з 1993 року його мати ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , якого він вважає батьком, спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, у свідоцтві про його народження відомості про батька записані зі слів матері, однак за час життя ОСОБА_5 визнавав себе його батьком, відносився до нього як до сина, просив визнати батьківство та як наслідок спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 .
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).
Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. 
Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.
Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 СК України.
Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини; за рішенням суду.
Згідно із частиною другої статті 128 СК України підставою для визнання батьківства за рішенням суду є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.
Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (пункт 3) роз`яснив, що при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми Кодексу про шлюб та сім'ю України.
Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу про шлюб та сім`ю України, оскільки позивач, як особа щодо якої встановлюється батьківство народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно із ст. 53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків, батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.
В цьому контексті колегія суддів погоджується із доводами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про те, що ні позивач ОСОБА_3 , досягнувши повноліття у 2014 році, ні покійний ОСОБА_5 (протягом усього часу) до смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_2 , не зверталися до суду з вимогами про встановлення батьківства щодо ОСОБА_3 .
Натомість, підставою звернення до суду з відповідним позовом, як зазначає сам позивач ОСОБА_3 , є виключно бажання отримати право на спадкування майна після смерті ОСОБА_5 , при цьому виключно рішення суду про визнання батьківства останнього щодо позивача надасть йому таке право.
Зокрема, згідно листа державного нотаріуса Сьомої львівської державної нотаріальної контори від 23.03.2017 № 283/02-14, ОСОБА_3 , на його заяву повідомлено, що у випадку, якщо він не подасть до 01.04.2017 нотаріальній конторі повідомлення з суду про надходження позовної заяви, то свідоцтво про право на спадщину за законом буде видано спадкоємцю за законом ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 70).
В свою чергу, частиною третьою статті 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.
Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.
Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
За приписами статей 12, 81, 89, 229 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.
Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.
Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.
Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (касаційне провадження № 61-30047св18).
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що звертаючись до суду з відповідним позовом ОСОБА_3 , на підтвердження своїх вимог, не надав суду жодного належного і допустимого доказу.
Так, стверджуючи про підставність свого позову та необґрунтованість висновків суду першої інстанції, залишення поза увагою місцевим судом обставин, які мають значення для справи, позивач зазначає, що називав ОСОБА_5 батьком і відносився до нього як до батька, а ОСОБА_5 , в свою чергу, відносився до нього як до сина, однак такі обставини крім показів свідків, не підтверджено іншими належними доказами.
Зокрема, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що покликання позивача на те, що з 1993 року його мати ОСОБА_6 та ОСОБА_5 проживали разом на АДРЕСА_1 та підтримували фактичні шлюбні відносини з 1993 року, вели спільне господарство, не знайшли свого підтвердження, оскільки суду не надано документів реєстрації ОСОБА_6 чи позивача за вказаною адресою, будь яких доказів спільного проживання та ведення спільного господарства матір`ю позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до народження позивача.
При цьому, лист Комунальної 3-тьої міської поліклініки від 01 серпня 2017 року, у якому йдеться про відкриття у 1993 році амбулаторної картки ОСОБА_6 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , не може бути доказом реєстрації матері позивача за відповідною адресою, оскільки виданий не уповноваженим органом реєстрації фізичних осіб, а будь яка довідка медичного закладу не може достовірно підтверджувати таку інформацію.
Натомість, цим же листом підтверджено, що в дільничого педіатра інформації щодо народження у ОСОБА_6 дитини у 1996 році немає, а в архіві поліклініки індивідуальної карти вагітної ОСОБА_6 1960 р.н. не знайдено (т. 1 а.с. 96).
Також, суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги покликання сторони позивача на свідоцтво про Хрещення позивача та лист храму Пресвятої Трійці від 09 липня 2018 року, де батьком позивача вказано ОСОБА_5 , а також договір замовлення на організацію та проведення поховання від 2016 року укладеного ОСОБА_6 , як на докази, що обґрунтовують позовні вимоги позивача, оскільки зазначені документи не доводять факту, що ОСОБА_5 спільно проживав та вів спільне господарство з матір`ю позивача до його народження, або спільного виховання чи утримання ними позивача, як і визнання ОСОБА_5 батьківства щодо позивача.
Таким чином, зазначені обставини, які по своїй суті не є однозначними та належними доказами відповідних обставин, а також покази свідків, на переконання колегії суддів, не можуть бути покладені в основу визначення біологічного походження дитини.
Разом з цим, системний аналіз наведених вище положень закону свідчить про те, що походження дитини від батька, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини та не визнав у встановленому законом порядку свого батьківства, ґрунтується на підставі встановлення кровного споріднення між дитиною та батьком, тобто обставин, які свідчать про біологічне походження дитини від певної особи.
Зазначений висновок узгоджується з роз`ясненнями, викладеними в п. п. 3, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
Тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК-аналізу (тобто підтвердження батьківства) складає 99,999999 %). Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ.
Європейський суд з прав людини, практика якого згідно із статтею 10 ЦПК України є джерелом права, зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства («Kalacheva v. Russia», заява № 3451/05, § 34, рішення ЄСПЛ від 07 травня 2009 року).
Поряд з цим, оскільки ОСОБА_5 , як особа по відношенню до якої позивач бажає визнати батьківство, помер, тому безпосередньо перевірити та встановити такі обставини об`єктивно неможливо.
Натомість, відповідно до висновку судової молекулярно-генетичної експертизи №10/277 від 01 липня 2019 року, яка призначалася за клопотанням сторони позивача, встановити генетичні ознаки гістологічних препаратів трупа ОСОБА_5 не вбачається можливим у зв`язку з недостатньою кількістю та деструктивними змінами ДНК, тобто не встановлено кровного споріднення між позивачем ОСОБА_3 та померлим ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 218).
В свою чергу, покійний ОСОБА_5 був батьком відповідачки ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Львові, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , від 05 червня 2007 року, актовий запис № 9908, що у відповідний спосіб за життя ОСОБА_5 не було спростовано (т. 1, а.с. 107).
07.04.2017 та 17.05.2017 відповідачка ОСОБА_1 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 110, 112).
Як зазначено у висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 14/45 від 27 березня 2020 року, висловитись про можливість біологічної спорідненості як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_5 (конкретизовано експертом ОСОБА_9 у судовому засіданні), не вбачається можливим у зв`язку з не встановленням генетичних ознак тканини у гістологічному архіві з останнього (т. 2, а.с. 33-37).
Крім цього, експертним дослідженням від 04 січня 2021 року чітко встановлено, що комбінований індекс родинних зв`язків сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_1 становить 0,550576649 – нижчий 1.00, що означає відсутність родинних зв`язків та є недостатнім показником стверджувати, що дані особи є біологічними братом та сестрою по батьківській лінії (т. 2 а.с. 99).
Таким чином, колегія суддів виходить з того, що оскільки у даній категорії справ, кровна спорідненість має бути доведеною фактично між особами, які з однієї сторони просять встановити батьківство, а з іншої таке заперечують, тобто правовідносини належать до приватноправових, відтак припущення в цій частині не можуть братись до уваги та бути покладені в основу відповідного рішення. 
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про неможливість та відсутність достатніх доказів для встановлення факту батьківства ОСОБА_5 відносно позивача, оскільки відповідних висновків експертиз, які б підтверджували походження позивача від ОСОБА_5 , суду не надано.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно керувався положеннями норм матеріального права та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», враховував наявні в матеріалах справи докази та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які свідчать про його походження від ОСОБА_5 , тому обґрунтовано відмовив у задоволенні такої вимоги.
Оскільки підстави для визнання батьківства ОСОБА_5 по відношенню до позивача ОСОБА_3 судом не встановлено, а вимога останнього про визнання права на спадкування із спадкоємцями першої черги на пряму залежить від наслідків розгляду справи в частині визнання батьківства, колегія суддів вважає, що і у такій вимозі обґрунтовано відмовлено. 
Таким чином, постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не є, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 грудня 2021 року.

Головуючий:                                                                 А.В. Ніткевич

Судді:                                                                    С.М. Бойко

                                                                               С.М. Копняк