Постанова
Іменем України
 
21 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 646/6944/16-ц
провадження № 61-11052св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» в особі регіонального відділення Акціонерного товариства «ОТП Банк» в місті Харкові,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківськогоапеляційного суду від 07 червня 2021 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бурлака І. В., Яцини В. Б.
 
у справі за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в особі регіонального відділення Акціонерного товариства «ОТП Банк» в              місті Харкові, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», про визнання договорів недійсними та стягнення грошових коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст заяви
ОСОБА_1 у червні 2016 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в особі регіонального відділення Акціонерного товариства «ОТП Банк» в місті Харкові (далі - ПАТ «ОТП Банк»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), про визнання договорів недійсними та стягнення грошових коштів.
ОСОБА_1 28 грудня 2020 року звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, яку обґрунтовував тим, що всупереч арешту, накладеному ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 20 листопада 2020 року,                               30 листопада 2020 року відбулося відчуження квартири АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 за договором купівлі?продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І. О., у зв`язку з чим треті особи йому чинять перешкоди у користуванні квартирою, де перебуває його майно. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони: відчуження квартири АДРЕСА_1 ; будь-яким особам фактичне виселення у будь-який спосіб ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 ; будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо вселення/перебування будь-яких третіх осіб в спірну квартиру окрім ОСОБА_1 та членів його родини; будь-яким особам та організаціям у разі відсутності відповідної заборгованості здійснювати відключення від електро-, газо- та водо- постачання квартири АДРЕСА_1 ; поновити реєстрацію місця проживання                       ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 30 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 шляхом заборони будь?якими особами її відчуження, в тому числі звернення стягнення на неї, та розпорядження в будь?який спосіб, в тому числі передання в оренду, в іпотеку, внесення до статутного капіталу тощо.
В іншій частині заяви відмовлено.
Задовольняючи заяву частково суд першої інстанції, взявши до уваги факт відчуження квартири всупереч діючої заборони, яка в тому числі мала сприяти захисту прав позивача на повагу до свого житла шляхом попередження його вибуття з володіння позивача до розгляду справи по суті, вважав, що невжиття заходів забезпечення у виді арешту квартири шляхом заборони будь?якими особами її відчуження, в тому числі звернення стягнення на неї, та розпорядження в будь?який спосіб, в тому числі передання в оренду, в іпотеку, внесення до статутного капіталу тощо, може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення прав позивача.
Разом з тим, виселення позивача та членів його сім`ї з квартири можливе лише в судовому порядку шляхом пред`явлення до них відповідного позову. Враховуючи наведене, в разі пред`явлення такого позову, позивач та інші особи не будуть позбавлені можливості заперечувати під час судового розгляду таке виселення, і вирішення вказаного питання буде знаходитись у компетенції суду, який розглядатиме справу. Заборона відповідачу вчиняти дії, спрямовані на виселення з квартири теперішніх мешканців, фактично вирішує спір про виселення по суті. Крім того, вказана вимога не є пропорційною предмету спору у цій справі, а обраний позивачем спосіб забезпечення позову підміняє собою вирішення іншого можливого спору по суті, а також виходять за межі підстав забезпечення позову, передбачених законодавством.
Також, заявлені позивачем заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони вживати заходів щодо відключення, призупинення, припинення роботи будь-яких систем забезпечення у вищевказаному житловому будинку, а також заборону вселення/перебування інших осіб до квартири не підлягають задоволенню та не відповідають заявленим позовним вимогам та обраному позивачем способу захисту, а також фактично вирішує спір про право третіх осіб на проживання (користування) спірною квартирою і є порушенням балансу охоронюваних законом інтересів учасників справи та третіх осіб. Крім того, в цій частині позивачем не обґрунтовано, яким чином відповідні дії відповідача можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у даній справі.
Постановою Харківського апеляційного суду від 07 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 (особи, яка на момент розгляду заяви про забезпечення позову в суді першої інстанції, участі в справі не приймала) задоволено. Ухвалу Червонозаводського районного суду міста Харкова від 30 грудня 2020 року скасовано. Заяву                       ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення.
Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 не було залучено до участі у справі, але судом першої інстанції вирішено питання щодо належного їй майна, тому заява позивача про забезпечення позову не підлягає задоволенню.
Крім того, 20 листопада 2020 року ухвалою Червонозаводського районного суду                       міста Харкова задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну                    ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони його відчуження, що є аналогічним видом забезпечення позову, про яке заявлено клопотання у справі, що розглядається.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
ОСОБА_1 у липні 2021 року подав касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 07 червня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 20 листопада 2020 року, яка оприлюднена                               26 листопада 2020 року, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а саме: належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони його відчуження. Проте, вказана квартира була відчужена 30 листопада 2020 року на користь ОСОБА_2 . Таким чином, ОСОБА_2 могла знати про існування зазначеної ухвали суду першої інстанції від 20 листопада 2020 року.
Натомість, суд апеляційної інстанції не надав оцінки умисним діям учасників справи та інших осіб, а також не врахував, що такі дії були вчинені умисно з метою незаконного вилучення з власності позивача вказаної квартири, як предмету спірного договору іпотеки. Крім того, у результаті таких дій може відбуватися постійна зміна процесуального складу та затягування судового розгляду, а також може відбуватися унеможливлення повернути позивачу вказану квартиру до своєї законної власності, що унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Разом з тим, в квартирі АДРЕСА_1 , проживає позивач зі своєю родиною. При цьому, посилання ОСОБА_2 та суду апеляційної інстанції щодо іншої адреси реєстрації позивача, ніж в квартирі АДРЕСА_1 , є безпідставними, оскільки позивач знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відміткою в паспорті позивача.
Крім того, ОСОБА_2 за заявою від 01 лютого 2021 року просила залучити її як третю особу, яка була задоволена протокольною ухвалою суду від 02 лютого                          2021 року.
Апеляційний суд не надав відповіді на клопотання позивача про визнання обов`язкової участі в судовому засіданні ОСОБА_2 , а також клопотання про відкладення розгляду справи були відхилені незаконно, чим порушено права позивача на особисту участь в судовому засіданні.
Також, заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_2 у серпні 2021 року подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на те, що вона є законним власником квартири АДРЕСА_1 . Заборона розпорядження у будь-який спосіб будь-яким особам квартирою, що належить ОСОБА_2 на праві власності, обмежує можливості власника користуватися та розпоряджатися власним майном та призводить до незворотних наслідків. Крім того, вказані заходи забезпечення позову ніяким чином не захищають права заявника, оскільки позивач має іншу реєстрацію місця проживання. Відтак, позивач не довів в порядку статей 12, 13, 78, 81 ЦПК України, яким чином обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 користуватися своїм майном, порушить законні права та інтереси позивача. Враховуючи викладене, забезпечувальні заходи у вигляді заборони розпорядження у будь-який спосіб будь-яким особам були надмірними і непропорційними обмеженням прав і інтересів власника майна та зазначеного необмеженого кола осіб, тоді як жодних позовних вимог щодо користування майном, не заявлено.
Разом з тим, правовідносини пов`язані з законністю набуття ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру в межах даної справи не розглядаються.
Крім того, рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 08 липня            2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2021 року відкрито провадження у цій справі та витребувано копію матеріалів справи із Червонозаводського районного суду                             міста Харкова.
09 вересня 2021 року копії матеріалів цивільної справи № 646/6944/16-ц надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У червні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк», третя особа - ТОВ «ОТП Факторинг Україна», про визнання договорів недійсними та стягнення грошових коштів. 
За договором іпотеки від 05 червня 2008 року № PML 700/1189/2008 ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передав в іпотеку          АТ «ОТП Банк» належну йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі?продажу від 04 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єрьоменком В. В. за реєстровим № 703, квартиру АДРЕСА_1 . Дійсність вказаного договору оспорюється позивачем.
19 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , до набрання рішенням суду у цій справі законної сили.
Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 20 листопада                  2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а саме: належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони його відчуження.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Гетьман П. від 28 грудня 2020 року № 55975268 було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень відповідно до зазначеної ухвали на підставі того, що право власності на вказану квартиру зареєстровано за особою відмінною від особи, яка зазначена в ухвалі.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, від 24 грудня 2020 року № 238819365 квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі?продажу від 30 листопада 2020 року № 7009, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І. О.
28 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони: відчуження квартири АДРЕСА_1 ; будь-яким особам фактичне виселення у будь-який спосіб ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з квартири АДРЕСА_1 ; будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо вселення/перебування будь-яких третіх осіб в спірну квартиру окрім ОСОБА_1 та членів його родини; будь-яким особам та організаціям у разі відсутності відповідної заборгованості здійснювати відключення від електро-, газо- та водо- постачання квартири АДРЕСА_1 ; поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 .
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем у справі, при поданні заяви про забезпечення позову, було подано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, який був сформований станом на 24 грудня 2020 року, в якому зазначено, що власником спірного майна є ОСОБА_2 .
Європейський суд з прав людини в рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Новоселецький проти України» зазначив, що стаття 1 Протоколу N 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення «Броньовський проти Польщі» [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004-...). У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення «Спорронг та Лонрот проти Швеції» ( 980_098 ), від 23 вересня 1982 року, серія А, N 52, стор. 26, п. 69).
Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, дійшов правильного висновку, що суд першої інстанції вирішив питання щодо обмеження права власності належного ОСОБА_2 майна, яка не була стороною у справі та не була залучена судом до участі у ній.
Подібних висновків Верховний Суд дійшов у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 (провадження № 61-17180св20).
Отже, оскаржуване судове рішення ґрунтується на засадах справедливості, добросовісності і розумності, відповідають положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий суд.
Посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_2 була залучена до участі у справі протокольною ухвалою суду від 02 лютого 2021 року є безпідставними, оскільки на момент розгляду в суді першої інстанції заяви позивача про забезпечення позову (30 грудня 2020 року), ОСОБА_2 не була залучена до участі в даній справі. Крім того, 02 лютого 2021 року ОСОБА_2 була залучена до участі у справі в якості третьої особи, а не відповідача.
Доводи касаційної скарги щодо незаконного відхилення апеляційним судом клопотань позивача та його представника про відкладення розгляду справи колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки апеляційний суд, надавши належну оцінку вказаним доводам, обґрунтовано відхилив вказані клопотання.
Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржуване судове рішення є достатньо мотивованими та такими, що відповідає нормам процесуального права, тому інші наведені в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судом не порушено норми процесуального права.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною третьою статті 406 ЦПК України визначено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Постанову Харківськогоапеляційного суду від 07 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            В. С. Висоцька
 
                                                                                                           А. І. Грушицький