ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року	Львів	Справа № 300/3191/21 пров. № А/857/17689/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Довгої О.І. та Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.08.2021р. про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Голови Служби безпеки України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 ; час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 31.08.2021р. м.Івано-Франківськ; дата складання повного тексту ухвали суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.08.2021р. визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду із адміністративним позовом до Голови Служби безпеки України про визнання дій протиправними та зобов`язання нарахувати і виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення та грошової винагороди) за період з 15.07.2019р. по день фактичної виплати 23.04.2021р. та 26.05.2021р. терміном 679 календарні дні, виходячи із середньоденного грошового забезпечення, в розмірі 497469 грн. 35 коп. з підстав, визначених у заяві про усунення недоліків від 30.07.2021р.; позовну заяву ОСОБА_1 до Голови Служби безпеки України про визнання дій протиправними дій та зобов`язання нарахувати і виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення та грошової винагороди) за період з 15.07.2019р. по день фактичної виплати 23.04.2021р. та 26.05.2021р. терміном 679 календарні дні, виходячи із середньоденного грошового забезпечення, в розмірі 497469 грн. 35 коп., повернуто позивачу з усіма доданими до неї матеріалами (а.с.66-69).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного повернення позовної заяви (а.с.73-86).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що під час виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.03.2021р. в справі № 300/1239/20 кошти поступали на колишній зарплатний рахунок, відкритий в Головному управлінні по м.Києву та Київській обл. АТ «Ощадбанк», термін дії карткового рахунку якого закінчився в жовтні 2020 року.
Остання виплата коштів відповідно до виписки по картковому рахунку від 29.07.2021р. була здійснена 01.06.2021р., який є днем фактичного розрахунку.
Адміністративний позов подано 01.07.2021р., тобто, протягом одного місяця, що в повній мірі не було досліджено судом першої інстанції під час постановлення ухвали від 31.08.2021р. про повернення позовної заяви у справі № 300/3191/21.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати допомоги/компенсації/індексації) не належать до структури заробітної плати, тобто, не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною винагородою, що входить до такої структури, а відтак з урахуванням ч.5 ст.122 КАС України строк звернення до суду становить один місяць.
Необмежені строки звернення до суду не застосовуються до середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні як суми, які мають/можуть бути нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.
Надаючи оцінку обставини звернення ОСОБА_1 з позовом до суду, а також з урахуванням положень ч.5 ст.122 КАС України, суд дійшов висновку, що нормою ст.122 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому, не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.
При цьому, судом враховано практику суду касаційної інстанції та Європейського суду з прав людини із аналогічних питань.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 не наведено обґрунтування обставин та не представлено належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду із розглядуваним позовом, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позивачу позовної заяви відповідно до ч.2 ст.123 КАС України.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Як слідує із змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачем ОСОБА_1 сформульовані позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності керівництва Служби безпеки України щодо непроведення нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2019р. по 26.05.2021р. включно; стягнення з Служби безпеки України на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2019р. по 26.05.2021р. (а.с.1-10).
Ухвалою суду від 06.07.2021р. позовна заява була залишена без руху та позивачу встановлений строк для усунення її недоліків шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду із вказаним позовом та наданням доказів поважності причин його пропуску, зокрема:
довідки із реквізитами фінансової установи по рахунку, на який мало місце зарахування в квітні 2021 року - 5947 грн. 41 коп. та в травні 2021 року – 90 грн. 79коп.; 
виписки про рух коштів за вказаним рахунком за період з 01.04.2021р. по 01.07.2021р., в тому числі щодо невикористання/використання отриманої індексації грошового забезпечення – 5947 грн. 41 коп. та грошової винагороди – 90 грн.79 коп.;
обґрунтування щодо належності статусу відповідача (Голови Служби безпеки України) за заявленими вимогами, з посиланням на норми матеріального права, які визначають його таким суб`єктом у спірному випадку, або визначення належного відповідача (а.с.44-47).
На виконання вимог зазначеної ухвали позивачем подано до суду заяву, згідно якої ОСОБА_1 вважає, що ним не було пропущено строку звернення до суду (так як позов поданий у тримісячний строк), також на думку позивача, в даній справі відповідачем повинен бути Голова Служби Безпеки України (а.с.55-60).

Питання повернення позову з підстав пропуску строку звернення до суду без поважних причин врегульовані діючим процесуальним законом.
Приписами ч.1 ст.122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

          Аналіз наведених норм вказує на чітку послідовність дій суду під час з`ясування поважності причин пропуску звернення до суду до відкриття провадження у справі. При цьому, ключовим моментом в такому порядку є забезпечення можливості позивачу належним чином обґрунтувати причини пропуску строку, передбаченого ст.122 КАС України. Для цього, законодавцем передбачено обов`язкове винесення судом ухвали про залишення позову без руху і надання можливості вказати відповідні підстави для поновлення строку.
          Отже, в розглядуваному випадку суд, встановивши факт пропуску позивачем строку звернення до суду та виявивши відсутність заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, доказів поважності причин його пропуску, вірно залишив позовну заяву без руху і надав можливість позивачу подати таку заяву, навести підстави для поновлення строку із представленням відповідних доказів.

          Оцінюючи наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно усталеної судової практики поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Порушення має місце як тоді, коли негативні наслідки вже настали, так і тоді, коли вони лише можуть настати з певною вірогідністю.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.
Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020р. у справі № 340/1019/19).

Таке обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.

Як вбачається з матеріалів справи, залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції чітко роз`яснив позивачу, що обов`язок роботодавця щодо повного розрахунку/виплати із працівником всіх сум, які належать йому в день звільнення, та відповідний обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за весь період такої несвоєчасної виплати, регламентований ст.ст.116 і 117 КЗпП України.
Разом з тим, положення коментованих статей КЗпП України не визначають строків звернення до суду у зазначеній категорій спірних правовідносин.
Також суд зазначив, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати допомоги/компенсації/індексації) не належать до структури заробітної плати, тобто, не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною винагородою, що входить до такої структури.
Відповідне відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, хоч і розраховується, виходячи із середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.
Спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.

На виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху позивачем, серед іншого, представлено виписку з карткового рахунку ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ), в якій відображено рух коштів та відповідно до якої станом на 23.04.2021р. та 26.05.2021р., позивач знав про перерахування відповідачем коштів у сумі 5947 грн. 41 коп. та 90 грн. 79 коп., тобто, рух коштів у вказані дати вказує на обізнаність ОСОБА_1 щодо стану залишку на власному рахунку (а.с.64-65).
Із заявленим позовом ОСОБА_1 звернувся лише 01.07.2021р., тобто з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку, який слід відраховувати від дня зарахування на його рахунок (фактичного отримання) належних йому при звільненні коштів (індексації грошового забезпечення за період з 06.10.2015р. по 28.02.2018р. в сумі 5947 грн. 41 коп. та грошової винагороди, передбаченої наказом Служби безпеки України № 115 від 09.03.2016р., в сумі 90 грн.79 коп.).

Із урахуванням обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач був обізнаний про перерахування відповідачем відповідних сум. 

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що кошти поступали на колишній зарплатний рахунок, відкритий в Головному управлінні по м.Києву та Київській обл. АТ «Ощадбанк», термін дії карткового рахунку якого закінчився в жовтні 2020 року, остання виплата коштів, відповідно до виписки по картковому рахунку від 29.07.2021р. була здійснена 01.06.2021р., тобто, 01.06.2021р. є днем фактичного розрахунку, оскільки такі не підтверджені жодними доказами.
Разом з тим, такі обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду не зазначалися позивачем при виконанні вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, що ставить під сумнів дійсність таких обставин.
Окрім того, у заяві про поновлення строку звернення до суду від 30.07.2021р. позивач вважав та обґрунтовував що до спірних правовідносин слід застосовувати тримісячний строк звернення до суду.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що 01.06.2021р. є днем фактичного розрахунку та в межах місячного строку звернення ним подано позовну заяву.
Таким чином, доводи апелянта не спростовують позиції суду щодо наявності підстав для обмеження права позивача на звернення до суду в межах місячного строку.

Аналіз практики Європейського Суду з прав людини /ЄСПЛ/ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача чи нібито банківської установи. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою. Умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, а також відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Іншого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено поважності пропущеного ним строку звернення до суду, наведені позивачем доводи, не відповідають діючому законодавству та усталеній судовій практиці, тому колегія суддів не убачає правових підстав для задоволення поданої апеляційної скарги.

Конкретно визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Частиною другою ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.
Так, у справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010р. в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93).

Окрім того, ЄСПЛ наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Стосовно решти покликань апелянта колегія суддів виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в апеляційній скарзі, були перевірені та проаналізовані апеляційним судом та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) ЄСПЛ вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи та обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин, норм матеріального та процесуального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні і належні підстави для повернення позовної заяви в адміністративній справі № 300/3191/21 на підставі п.п.1, 9 ч.4 ст.169, ч.2 ст.123 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.ст.243, 311, 312, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.08.2021р. про повернення позовної заяви в адміністративній справі № 300/3191/21 - залишити без задоволення, а згадану ухвалу суду – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку згідно вимог ч.2 ст.328 КАС України шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Дата складання повного тексту судового рішення: 03.11.2021р.