КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6925/2021                                   

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            16 вересня 2021 року                                                                     м. Київ
                                                                                                                      Справа № 381/3196/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В.,  
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Ковалевської Л.М., 
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики (борговою розпискою), 
встановив:
 
У серпні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики (борговою розпискою ОСОБА_3 ) та просив стягнути з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики від 04.07.2018 року в розмірі 2 843 080 грн., а також понесені ним судові витрати.
 
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2021 року позов задоволено. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 04 липня 2018 року в розмірі 2 843 080 грн. та судові витрати в розмірі 9605 грн. 
  
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з  апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити, посилаючись його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що у судових засіданнях та письмово у відзиві на позовну заяву постійно зазначалось, що з 2014 року шлюбні відносини між нею та  ОСОБА_3 фактично були припинені, оскільки вони перестали проживати разом однією родиною, вона звільнилась з роботи у місті Києві та переїхала проживати до міста Маріуполя, де проживає по теперішній час. 
Судом першої інстанції не було встановлено як природи існування грошових коштів у такому розмірі у позивача, так і цільового їх призначення, також позивачем не було доведено, що отримані у борг кошти були витрачені саме в інтересах сім`ї чи на її потреби, що є процесуальним обов`язком, відповідно до статті 12, 81 ЦПК України (Постанова Верховного Суду від 23.01.2020р. справа №676/5963/16-ц)
Зазначає, що з долученої до матеріалів справи розписки вбачається, що ОСОБА_3 отримав грошові кошти в розмірі 113 000 доларів США у ОСОБА_2 04.07.2018 та зобов`язується їх повернути не пізніше строку до 24.07.2018 р. Тобто, 113 000 тисяч доларів США ОСОБА_3 запозичив лише на 20 днів. Суд першої інстанції взагалі не з`ясував та не встановив, на які потреби чи інтереси сім`ї могла бути витрачена така велика сума грошей за 20 днів. Позивачем на підтвердження цих обставин не надано жодного доказу та обґрунтування.
Крім того,  жодного посилання, що вказані грошові кошти отримані за згодою ОСОБА_1 , або для задоволення потреб подружжя, розписка не містить. Про існування зазначеної розписки вона дізналась лише в суді, її підпис на розписці відсутній, а також за змістом самої розписки не вбачається цільове призначення отриманих грошей.
Вказує, що в матеріалах справи відсутні жодні належні та допустимі докази того, що вона у будь-якому вигляді надавала згоду на отримання позики у розмірі, що виходить за межі дрібного побутового та взагалі була обізнана про зазначені обставини.
Наголошує на тому, що судом першої інстанції, при розгляді зазначеної справи взагалі не було встановлено, що вона надавала згоду на укладання спірного правочину, договору позики, а також, що грошові кошти були використані, саме в інтересах (на потереби) сім`ї. Більш того, в матеріалах справи взагалі відсутні, як письмові докази, так і будь які інші докази на підтвердження факту її обізнаності про укладання зазначеного договору позики. Враховуючи викладене, у суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання боргу за розпискою від 04.07.2018 року солідарним зобов`язанням подружжя та для стягнення суми боргу зі ОСОБА_1 .
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4  просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін. 
Вказує, що посилання апелянта на не встановлення судом першої інстанції природи існування грошових коштів у розмірі, визначеному у договорі позики, у позивача та їх цільового призначення не є предметом доказування у даній справі та не підлягають встановленню судом першої інстанції. Суд першої інстанції, оцінивши докази у їх сукупності, врахувавши, що відповідач ОСОБА_3 у встановлений строк не повернув взяті ним у позику грошові кошти, тобто не виконав зобов`язання належним чином відповідно до умов договору позики, правильно визначив правову природу відносин, виниклих між сторонами та обґрунтовано дійшов висновку про наявність зобов`язання відповідачів перед позивачем.
Зазначає, що відповідачем ОСОБА_1 не надано доказів на спростування факту використання отриманих грошових коштів її чоловіком, ОСОБА_3 , не в інтересах їхньої сім`ї. Отже, посилання апелянта на недоведеність позивачем факту, що отримані відповідачем ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 113 000 доларів США були витрачені саме в інтересах сім`ї чи на її потреби, а також щодо не встановлення судом першої інстанції факту надання ним згоди на укладення договору позики та не надання позивачем суду першої інстанції доказів щодо обізнаності апелянта про факт укладення договору позики, є безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.
В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференцзв`язку з Жовтневим районним судом м. Маріуполя, представник відповідача ОСОБА_1 -  ОСОБА_5 просила апеляційну скаргу задовольнити та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 .
Представник позивача ОСОБА_2   - ОСОБА_4 вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Представники відповідача ОСОБА_3 - адвокат Доманський А.О. (з яким укладено договір про надання правової допомоги від 21 липня 2021 року ( а.с. 216, т. 3), адвокат Оберемок Д.О. (з яким укладено договір про надання правової допомоги від 01 вересня 2021 року ( а.с. 244, т. 3) в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується розписками, зокрема: адвоката Оберемок  Д.О. - від 02 вересня 2021 року, адвоката Доманського А.О. - від 10 вересня 2021 року.  
Про причини своєї неявки в судове засідання відповідач або його представники суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372  ЦПК України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовував тим, що 04 липня 2018 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою, за якою позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі  113000 доларів США, що станом на день звернення з даною позовною заявою є еквівалентом 2843080 грн. за офіційним курсом НБУ. Відповідно  до вищевказаної розписки, дані кошти ОСОБА_3 зобов`язався повернути не пізніше, ніж у строк до 24.07.2018 року. 
Однак, станом на дату звернення з даною позовною заявою, 28.08.2019 року, відповідач ОСОБА_3 жодним чином не проінформував позивача про дату повернення грошових коштів, які є власністю позивача, позику не повернув. Зважаючи, що відповідач ОСОБА_3 ігнорує вимоги позивача стосовно повернення боргу, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Окрім того, позивачеві стало відомо, що ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 09.12.1995 року по сьогоднішній час, тому, враховуючи положення ст. 65 СК України, укладення відповідачем ОСОБА_3 договору позики створило обов`язки щодо його виконання і для відповідача ОСОБА_1 .
 
Заперечуючи проти позовних вимог в суді першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 зазначав, що відповідач ОСОБА_3 кошти в борг, які зазначені в розписці, не отримував та про наявність даної розписки дізнався лише при подачі позивачем позову до суду. Крім того, текст даної розписки набраний на комп`ютері, підпис в розписці виконаний не відповідачем ОСОБА_3 , а іншою особою. Оскільки відповідач ОСОБА_3 не отримував від позивача ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 113 000 доларів США, не підписував жодних боргових розписок, тому відсутній обов`язок відповідача ОСОБА_3 повернути грошові кошти позивачеві.
Заперечуючи проти позовних вимог у суді першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що будь-якої згоди на укладання її чоловіком ОСОБА_3 договору позики ОСОБА_1 не надавала, про існування позики грошових коштів у сумі 113 000 доларів США вона не знала. За текстом самої розписки не вбачається, на які цілі отримано грошові кошти. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійсно було укладено шлюб 09 грудня 1995 року, з 1995 року по 2014 рік вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, з 2012 року до 2014 року ОСОБА_1 проживала разом з чоловіком та працювала у м. Києві.  З квітня 2014 року ОСОБА_1 переїхала проживати у місто Маріуполь, фактично перестала підтримувати будь-які зв`язки з ОСОБА_3 , вони не вели спільного господарства, мали різні бюджети, перебували на значній відстані один від одного та майже не спілкувались. Оскільки про наявність розписки ОСОБА_1 не знала та знати не могла, а також враховуючи, що фактично сімейні стосунки зі ОСОБА_3 припинені ще у 2015 році, позовні вимоги щодо неї вважала незаконними та не обґрунтованими. 
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до розписки від 04 липня 2018 року ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 113 000 доларів США. Кошти зобов`язався повернути до 24 липня 2018 року ( а.с. 6, т. 1).
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22.06.2020 року за клопотанням відповідача ОСОБА_3 була призначена по справі судова почеркознавча експертиза з питань, чи складена розписка  особисто ОСОБА_3 чи іншою особою, та чи належить підпис на розписці від 04.07.2018 року ОСОБА_3 чи іншій особі.  Однак згідно з повідомленням експерта КНДЕКЦ МВС України  від 18.08.2020 року, провести експертизу не виявилось можливим, оскільки експерту не надані вільні  та умовно-вільні зразки підпису та почерку ОСОБА_3 .
 
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що розписка від 04.07.2018 є документом, що підтверджує боргове зобов`язання, а саме містить умови отримання позичальником в борг грошових коштів в сумі 113 000 доларів США, містить зобов`язання їх повернення ОСОБА_3 та містить дату отримання коштів.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що  правовідносини між сторонами виникли саме з договору позики, а не з будь-якого іншого договору. Як вбачається з тексту розписки, позичальником надані відповідачу кошти, тобто свої зобов`язання ОСОБА_2 виконав в повному обсязі.  Відповідачем ОСОБА_3 на підтвердження своїх заперечень проти позову не надано суду боргового документу чи розписки про виконання ним своїх зобов`язань повністю або частково.
Враховуючи, що у боржника - відповідача ОСОБА_3 відсутній борговий документ чи розписка про виконання ним своїх зобов`язань повністю або частково і такий документ знаходиться у позивача ОСОБА_2 (оригінал був наданий його представником та оглянутий в судовому засіданні), суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем ОСОБА_3 зобов`язання за договором позики не виконані, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 04.07.2018 є обґрунтованими та доведеними та  підлягають задоволенню.
 
Відповідачем ОСОБА_3 рішення суду не оскаржувалось, тому відповідно до вимог  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
 
Задовольняючи позовні вимоги до ОСОБА_7 про солідарне стягнення з неї боргу за договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що на час укладання договору позики 04.07.2018 і на даний час відповідачі по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі. Оскільки відповідачем ОСОБА_1 не надано суду доказів про звернення її до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди;  не  надано доказів на спростування факту використання отримання грошових коштів її чоловіком ОСОБА_3 не в інтересах сім`ї, тому суд вважав, що ОСОБА_3   укладено договір в інтересах сім`ї, отже, цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 , яка як  дружина боржника, має солідарне зобов`язання по даному позову.
 
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується,  оскільки обставини, які мають значення для справи, не доведені, висновки суду зроблені без дотримання норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного. 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору та підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.  
Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
 
Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає з обох відповідачів.
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Відповідно до висновків Верховного Суду , викладених у постановах 28 серпня 2019 року у справі  № 638/20603/16;  від  26 червня 2019 року у справі  № 361/3519/15-ц;  від 04 вересня 2019 року у справі  № 537/1339/16-ц; від 10 червня 2021 року у справі № 501/2887/16-ц; від  12 травня 2021 року у справі  № 754/8160/16-ц , правовий аналіз частини четвертої  статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не бравбезпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 
Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. 
            
Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції правильно встановлено  правову природу укладеного між сторонами договору,  а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто, тому позивач має право на його повернення в судовому порядку.
            Однак, задовольняючи позовні вимоги про стягнення солідарно суми боргу із ОСОБА_1 , суд першої інстанції помилково переклав обов`язок доказування обставин, що мають значення для справи, у частині позовних вимог, пред`явлених до дружини позичальника,  на відповідача ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 1-3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
            Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 537/1339/16-ц , для встановлення солідарного боргового обов`язку подружжя слід враховувати, щоб один із подружжя довів у суді, що другий з подружжя був обізнаний про розписку та не заперечував проти такої позики, а також суду необхідно встановити на підставі доказів, що позичені кошти були витрачені в інтересах сім`ї.
            Як зазначив Верховний Суд у постановах  від 28 серпня 2019 року у справі  № 638/20603/16, від   27 грудня 2019 року у справі  № 641/6191/17 по спорах  з аналогічних правовідносин, тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
 
            Як вбачається зі змісту позовної заяви, позовні вимоги до ОСОБА_1 обґрунтовані лише тією обставиною, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3 .
            В судовому засіданні представник позивача пояснив, що кошти були отримані відповідачем ОСОБА_3 особисто від позивача ОСОБА_2 у місті Києві, як зазначено у розписці, у день написання розписки 04 липня 2018 року.  Зі слів ОСОБА_3 при отриманні позики, кошти йому були необхідні для придбання нерухомості.
             Однак, матеріали справи  не містять доказів на підтвердження того, що дружина відповідача - ОСОБА_1   була обізнана про розписку та не заперечувала проти такої позики, а також відсутні будь-які докази тих обставин, що кошти,  отримані ОСОБА_3 за договором позики, використані  та витрачені в інтересах сім`ї.
            Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом та заявою про забезпечення позову,  позивачем було надано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої при пошуку за частковим співпадінням на ім`я ОСОБА_1 були виявлені зареєстровані на її ім`я  об`єкти нерухомого майна:  однокімнатна квартира в АДРЕСА_1 ,  1/2 частка готельно-офісного комплексу, загальною площею 476 кв.м., розташованого по АДРЕСА_2 ,  будинок, загальною площею 89,8 кв.м., розташований у АДРЕСА_3 ,  та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,708 га у с. Романків, Обухівського району Київської області. 
            Разом з тим, з указаної Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що вказане майно було придбано задовго до укладення договору позики ОСОБА_3 від 04 липня 2018 року, а саме: квартира у м. Ірпені -  18 квітня 2016 року (майнові права на неї - 19 грудня 2014 року),  готельно-офісний комплекс  у м. Києві - 08 квітня 2016 року;  жилий будинок у с. Романків - 04 липня 2007 року ,  земельна ділянка у с. Романків - 21 січня 2015 року ( а.с. 40-43, 77,90, т. 1).
            Однак, з Інформації з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 27.02.2020 року, наданої  за заявою ОСОБА_1 ,  при перевірці  зареєстрованих об`єктів  за повним співпадінням, тобто із зазначенням реєстраційного номеру облікової картки платника податків ОСОБА_1 - НОМЕР_1 , відомості про зареєстроване на її ім`я нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - відсутні  ( а.с. 28, т. 2).
Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1  зазначила, що з 2012 року по 2014 рік вона  проживала разом із ОСОБА_3 у м. Києві, але з квітня 2014 року шлюбні відносини між ними припинилися, вони перестали проживати однією родиною. ОСОБА_1 з квітня 2014 року фактично перестала підтримувати зв`язки із ОСОБА_3 та переїхала проживати за адресою:  АДРЕСА_4 .
Відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 , наказом  Головного управління статистики у Донецькій області № 29-к від 06 вересня 2017 року вона призначена за результатами конкурсу та спеціальної перевірки на посаду начальника управління статистики у місті Маріуполі, з присвоєнням шостого рангу державного службовця ( а.с. 24-27, т. 2) На вказаній посаді ОСОБА_1 працювала до 31 грудня 2019 року.
            Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що  позивачем ОСОБА_2 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обставини про укладення договору позики в інтересах сім`ї ОСОБА_3 та використання отриманих ОСОБА_3 у борг грошових коштів за цим договором у розмірі 113 000 доларів США для задоволення потреб сім`ї,  а також, що ОСОБА_1 давала згоду на укладення такого договору.
Висновки суду першої інстанції про необхідність застосування встановленої законом презумпції спільності права власності подружжя до даних правовідносин, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки статтею 60 СК України встановлена презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними у період шлюбу.  Разом з тим, на отримані одним із подружжя кошти у борг за договором позики неможливо розповсюджувати зазначену презумпцію спільності майна подружжя, оскільки за змістом ч. 4 ст. 65 СК України той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) лише  при доведенні наявності двох умов: 1)договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 
На підставі  оцінки наданих сторонами доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав кваліфікувати ОСОБА_1 , як зобов`язану особу (боржника) за укладеним ОСОБА_3 договором позики у формі розписки,  оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 в будь-якому вигляді надавала згоду на отримання позики у розмірі, що виходить за межі дрібного побутового, та була обізнана про укладення чоловіком договору позики із ОСОБА_2 ; також є недоведеним факт укладення цього правочину ОСОБА_3   в інтересах сім`ї та використання отриманих ним у борг коштів саме в інтересах сім`ї .
 
Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення з неї солідарно заборгованості за договором позики від 04.07.2018 року. 
 
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що відповідачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір при зверненні з апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 суд відмовляє, то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені нею витрати по сплаті судового збору.
Відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 30.03.2021 року, загальна сума судового збору, яка підлягала до сплати відповідачем при поданні апеляційної скарги, становить 14 407 грн. 50 коп. Вказаною ухвалою ОСОБА_1 було відстрочено сплату частини судового збору до  винесення судом апеляційної інстанції судового рішення у даній справі  на суму 9407 грн. 50 коп., а згідно з квитанцією № 6116 від 08.04.2021 року ОСОБА_1 було сплачено іншу частину судового збору в сумі 5000 грн.
Таким чином, з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 5000 грн., а на користь держави - судовий збір в розмірі 9407 грн. 50 коп. 

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -  задовольнити.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2021 року -  в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2   до ОСОБА_1 про стягнення солідарно заборгованості за договором позики від 04 липня 2018 року в розмірі 2 843 080 грн. та судових витрат в розмірі 9605 грн.  - скасувати та прийняти постанову :
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2   до ОСОБА_1 про стягнення солідарно заборгованості за договором позики від 04 липня 2018 року в розмірі 2 843 080 грн. та судових витрат - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 5000 грн. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 9407 грн. 50 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 19 жовтня 2021 року

    Суддя  - доповідач:                                                                   Ящук Т.І. 

                        Судді:                                                                      Махлай Л.Д.
                                                                                                         
                                                                                                         Немировська О.В.