Справа № 372/3376/20                                                   Головуючий 1 інстанція- Зінченко О.М.
Провадження № 22-ц/824/11622/2021                Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
09 грудня 2021 року                                                                         м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М, Мережко М.В.,
за участю секретаря             Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, Обслуговуючого кооперативу «Житлово-експлуатаційне об`єднання «ВЕСТА», третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення виконавчого комітету,-
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2020 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  звернулися до суду із вказаним позовом, який мотивували тим, що 17 травня 2005 року між ТОВ ВБК «Моноліт» та позивачкою ОСОБА_1 було укладено попередній договір № 110-б, за умовами якого сторони зобов`язалися в подальшому після сплати вартості нерухомого майна в сумі 669024 грн. укласти основний договір, щодо передачі ОСОБА_1 у власність трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . 25 травня 2005 року між ТОВ ВБК «Моноліт» та позивачем ОСОБА_4 було укладено попередній договір № 112-а, за умовами якого сторони зобов`язатися в подальшому після сплати вартості нерухомого майна в сумі 829462,50 грн. укласти основний договір, щодо передачі ОСОБА_4 у власність трикімнатної квартири    АДРЕСА_2 . Довідками ТОВ ВБК «Моноліт» від 03 квітня 2007 року № 51-1 та від 21 травня 2008 року № 205-1, а також квитанціями до прибуткових касових ордерів підтверджується, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 у повному обсязі сплатили визначені у договорах грошові суми. 15 березня 2007 року між ТОВ ВБК «Моноліт» та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 43-а, предметом якого були майнові права на об`єкт нерухомості - трикімнатну квартиру  АДРЕСА_2 . Згідно з актом прийому-передачі майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва від 03 квітня 2007 року ТОВ ВБК «Моноліт» передало ОСОБА_4  майнові права на вищевказану квартиру. 24 квітня 2008 року між ТОВ ВБК «Моноліт» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 178-а, предметом якого були майнові права на об`єкт нерухомості - трикімнатну квартиру   АДРЕСА_1 . Згідно з актом прийому-
                                                                        -  2  -
передачі майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва від 21 травня 2008 року ТОВ ВБК «Моноліт» передало ОСОБА_1 майнові права на вищевказану квартиру. 12 травня 2010 року між ТОВ ВБК «Моноліт», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір, за умовами якого ОСОБА_5 прийняв на себе всі права та обов`язки, що належали ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу майнових прав від 15 березня 2007 року № 43-а разом з усіма додатками та попереднім договором від 25 травня 2005 року № 112-а, які є невід`ємними частинами основного договору. 
Позивачі вважають, що з огляду на сплату коштів та укладення актів приймання-передачі вони набули майнових прав на квартири відповідно АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 . Однак, рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 196 від 06 березня 2012 року вирішено оформити право власності на квартири членів ОК «ЖЕО «Веста» - інвесторів будівництва житлового будинку АДРЕСА_4 у зв`язку з його прийняттям до експлуатації. З додатку до вказаного рішення №196 від 06 березня 2012 року вбачається, що квартири АДРЕСА_3 та        АДРЕСА_2 , які інвестували і придбали позивачі, були передані не позивачам, а ОК «ЖЕК «Веста», яке не має до них жодного відношення. 
Посилаючись на те, що оспорюване рішення виконавчого комітету є незаконним та таким, що не відповідає нормам чинного законодавства, просили визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 196 від 06 березня 2012 року «Про оформлення права власності на квартири членів ОК «ЖЕО «Веста» інвесторів будівництва житлового будинку по АДРЕСА_4 щодо оформлення прав власності і видачу свідоцтв на квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 .
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2021 рокуу задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням позивачі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі їх представника адвоката Романишена Р.М. подали апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким їх вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне встановлення обставин та порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.
Скарга мотивована тим, що, відмовляючи у позові суд послався на дві підстави - необгрунтованість позовних вимог та пропуск строку позовної давності, що є суперечливим, бо застосування строку позовної давності можливе лише у випадку обгрунтованості позовних вимог. Окрім того, судом не враховано, що після сплати коштів позивачі набули майнових прав на інвестовані ними квартири. Майнові права є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав, а тому оспорюване ними рішення виконкому Обухівської міської ради Київської області № 196 від 06 березня 2012 року в частині щодо оформлення права власності на квартири членів ОК «ЖЕО «Веста» суперечить закону, бо порушує їх права власності на майно, а саме на квартири  АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 і знідно ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування» підлягає скасуванню. Висновки суду про те, що позивачі довідалися про порушення свого права у жовтні 2015 та жовтні 2016 року, отримавши копію оспорюваного ррішення є припущеннням і матеріалами справи не підтверджені. 
Відповідачі виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області та ОК «Житлово-експлуатаційне об`єднання «ВЕСТА» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Позивачі та їх представник адвокат Романишен Р.М. належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на
                                                                        -  3  -
офіційну електронну адресу адвоката Романишена Р.М. судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. При цьому колегія суддів враховує, що розгляд справи вже відкладався за клопотанням адвоката Романишена Р.М.
В суді апеляційної інстанції представник виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області Хлистун О.Ю. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Представник відповідачаОК «ЖЕО «Веста» адвокат Крамар О.П. всуді апеляційної інстанціїапеляційну скаргу вважав необгрунтованою, просив рішення залишити в силі.
Третя особа ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції пояснила, що рішення суду правильне, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
Судом першої інстанції встановлено, що 17 травня 2005 року між ТОВ ВБК «Моноліт» і ОСОБА_1 було укладено попередній договір № 110-б, за умовами якого сторони зобов`язалися в подальшому після сплати вартості нерухомого майна в сумі 669024 грн. укласти основний договір, щодо передачі ОСОБА_1 у власність трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .
24 квітня 2008 року між ТОВ ВБК «Моноліт» і ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 178-а, предметом якого були майнові права на об`єкт нерухомості - трикімнатну квартиру  АДРЕСА_1 вартістю 669024 грн.
25 травня 2005 року між ТОВ ВБК «Моноліт» і ОСОБА_4 було укладено попередній договір № 112-а, за умовами якого сторони зобов`язатися в подальшому після сплати вартості нерухомого майна в сумі 829462,50 грн. укласти основний договір, щодо передачі ОСОБА_4 у власність трикімнатної квартири АДРЕСА_2 . 
15 березня 2007 року між ТОВ ВБК «Моноліт» і ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 43-а, предметом якого були майнові права на об`єкт нерухомості - трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 вартістю 829462,50 грн.
Як зазначено у п.п.3 п.1 договорів купівлі-продажу майнових прав № 178-а та № 43-а, укладених з ОСОБА_1 та   ОСОБА_5 під терміном «майнові права» сторони
                                                                        -  4  -
розуміють всі права на об`єкт нерухомості -відповідну квартиру, яка належить продавцю на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 22 серпня 2006 року № 62/04-03/06, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю управління містобудування і архітектури та розвитку інфраструктури Київської обласної державної адміністрації, та полягають у праві продавця набути право власності на об`єкт нерухомості після введення об`єкта капітального будівництва в експлуатацію та оформлення відповідних правовстановлюючих документів. Майнові права відчужуються покупцю, який у зв`язку з цим оформлює право власності на об`єкт нерухомості на себе.
Довідками ТОВ ВБК «Моноліт» від 03 квітня 2007 року № 51-1 та від 21 травня 2008 року № 205-1, а також квитанціями до прибуткових касових ордерів підтверджується, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 у повному обсязі сплатили визначені у вищевказаних договорах грошові суми. 
Згідно з актом прийому-передачі майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва від 03 квітня 2007 року ТОВ ВБК «Моноліт» передало ОСОБА_4 майнові права на вищевказану квартиру.
Згідно з актом прийому-передачі майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва від 21 травня 2008 року ТОВ ВБК «Моноліт» передало ОСОБА_1 майнові права на вищевказану квартиру.
Також, встановлено, що 12 травня 2010 року між ТОВ ВБК «Моноліт», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір, за умовами якого ОСОБА_5 прийняв на себе всі права та обов`язки, що належали ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу майнових прав від 15 березня 2007 року № 43-а разом з усіма додатками та попереднім договором від 25 травня 2005 року № 112-а, які є невід`ємними частинами основного договору.
Окрім того, судом встановлено, що 02 березня 2012 року ОК «ЖЕО «Веста» звернувся до Обухівської міської ради Київської області з листом, в якому просив ухвалити рішення щодо оформлення на його членів права власності на квартири в будинку на АДРЕСА_4 , прийнятого в експлуатацію 28 лютого 2012 року. 
Рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 196 від 06 березня 2012 року вирішено оформити право власності на квартири членів ОК «ЖЕО «Веста» - інвесторів будівництва житлового будинку на АДРЕСА_4 у зв`язку з його прийняттям до експлуатації. З додатку до вказаного рішення вбачається, що квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , які інвестували позивачі, передані у власність ОК «ЖЕК «Веста».
На підставі вказаного рішення 30 липня 2012 року Обухівська міська рада Київської області видала ОК «ЖЕО «Веста» свідоцтва про право власності на нерухоме майно, в тому числі на спірні квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 .
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог. 
При цьому суд виходив з того, що з урахуванням встановлених Верховним Судом обставин у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 372/190/16-ц у позивачів відсутні будь-які права на спірні квартири  АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , а має місце порушення інших майнових прав у зв`язку із порушенням умов договорів між ними та ТОВ ВБК «Моноліт», з яким вони перебували у договірних відносинах щодо придбання спірних квартир, а не щодо порушення їх прав рішенням органу місцевого самоврядування або ОК «ЖЕО «Веста».
Також суд керувався тим, що оспорюване рішення виконкому є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, вичерпало свою дію після його виконання, а тому його
                                                                        -  5  -
скасування не може породжувати жодних правових наслідків для власника майна ОК «ЖЕО  «Веста», спір щодо правомірності набуття яким права власності на квартири вже був предметом розгляду у справі № 372/190/16-ц.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.
Висновки суду про відсутність у позивачів будь-яких прав на проінвестовані ними спірні квартири  АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 є помилковими з наступних міркувань.
Відповідно до пунктів 5 і 6 ст.7 та ст.4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою.
Під об`єктом інвестування розуміється квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном (ст.2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»).
Згідно зі ст.177 ЦК України до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. 
Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). 
За правилами ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
За положеннями ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається (ст.525 ЦК України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст.530 ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст. 509 ЦК України), в тому числі з договорів та інших правочинів.
Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше
                                                                        -  6  -
сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, а його зміст становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст.627,628 ЦК України).
Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
За змістом положень ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту прав та інтересів є визнання права.
13 травня 2019 року Верховний Суд в межах справи № 760/17864/16-ц підтвердив раніше сформовану позицію, викладену в постановах від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц та від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц, яка полягає в тому, що в разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.
За загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється.
Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Положенням п.78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 25 грудня 2015 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553), для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються такі документи: 1) документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо; 2) технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо). У разі придбання особою безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром є одиниця нерухомості, документами, що підтверджують набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу облігацій та за наявності документ, згідно з яким здійснювалось закріплення відповідного об`єкта інвестування за власником облігацій (договір резервування, бронювання тощо).
Наведені вище норми встановлюють первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб.
За змістом даних норм саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право
                                                                        -  7  -
власності на новостворений об`єкт інвестування.
Тобто, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.
Такі правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, предметом спору в якій були вимоги позивачки, як інвестора житлового будівництва, про визнання за нею майнових прав на проінвестовану квартиру та витребування її у іншої особи, за якою зареєстроване право власності на цю квартиру.Формуючи єдину правозастосовчу практики для вирішення питань, що постали перед судом у цій справі, Велика Палата дійшла висновку, що за умови виконання інвестором власних фінансових зобов`язань за інвестиційним договором (чи аналогічним правочином, що підтверджує здійснення інвестування) він отримує документи, які підтверджують реальність такого правочину та встановлюють для нього його особисті майнові права на конкретний об`єкт нерухомого майна, а відтак саме інвестор є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, що споруджений за його кошти. Після завершення будівництва об`єкту інвестування у інвестора виникають права тотожні праву власності (п.п.146-149).
З матеріалів справи вбачається, що позивачі виконали укладені між ними та ТОВ ВБК «Моноліт» договори купівлі-продажу майнових прав № 178-а та № 43-а, предметом яких були майнові права на об`єкти нерухомості - трикімнатні квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 та у повному обсязі сплатили визначені у вищевказаних договорах грошові суми, що підтверджується довідками ТОВ ВБК «Моноліт» від 03 квітня 2007 року № 51-1 та від 21 травня 2008 року № 205-1, а також квитанціями до прибуткових касових ордерів.
Це ж підтверджується актами прийому-передачі майнових прав на об`єкти незавершеного будівництва від 03 квітня 2007 року та від 21 травня 2008 року, згідно яких ТОВ ВБК «Моноліт» передало позивачам майнові права на квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 .
Окрім того, наведені обставини щодо виконання позивачами зобовязань за договорами купівлі-продажу майнових прав встановлені судовими рішенннями у справі  № 372/190/16-ц, в тому числі постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року і відповідно до приписів ч.4 ст.82 ЦПК України обставини не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.
За таких обставин з огляду на виконання фінансових зобов`язань та отриання відповідних документів у позивачів виникли майнові права на конкретний об`єкт нерухомого майна у вигляді спірних квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 , а відтак саме позивачі як інвестори є особами, які первісно набувають право власності на об`єкти нерухомого майна, що споруджені за їх кошти, і як наслідок свідчить пропорушення їх прав на інвестовані квартири в результаті передачі цих прав іншим особам.
Наведене спростовує висновки суду про відсутність у позивачів будь-яких прав на спірні квартири  АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 та порушення інших майнових прав позивачів з боку ТОВ ВБК «Моноліт», з яким вони перебували у договірних відносинах.
В той же час колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо відсутності у позивачів прав на спірні квартири не призвела до неправильного вирішення спору.
Позов  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  не підлягає до задоволенння з огляду на обрання позивачами неналежного (неефективного) способу захисту своїх прав.
                                                                        -  8  -
            Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст.16 ЦК України.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.
Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду, тобто має бути дотриманий принцип процесуальної економії (п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п.52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, постанова від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
У пунктах 74, 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 зазначено, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст.387 і 388 ЦК України є неефективними.
У пунктах 96-101 вказаної вище постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, предметом спору в якій були вимоги позивачки, як інвестора житлового будівництва, про визнання за нею майнових прав на проінвестовану квартиру та витребування її у іншої особи, за якою зареєстроване право власності на цю квартиру, Велика Палата вказала, щовідповідно до положень ст.ст.387, 388 ЦК України власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, або від добросовісного набувача. Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник
                                                                        -  9  -
позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи. Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи, що є належним та ефективним способом захисту його прав.
Оскільки слід вважати, що у позивачів виникли права на об`єкти інвестування з моменту завершення будівництва, то вони мають право на їхо витребування, а судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від (стягнення з) відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80).
Водночас вимог про витребування спірного нерухомого майна позивачами не заявлено.
Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними  вимог. Відповідно до ст.119 ЦПК України підставами позову, які згідно приписів ст.ст.31,215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги. 
За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 196 від 06 березня 2012 року в частині щодо оформлення права власності на інвестовані ними квартири задоволенню не підлягають з огляду на обрання позивачами неефективного способу захисту своїх прав.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2021 рокупідлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Доводи відповідача ОК «ЖЕО «Веста» про необхідність застосування позовної давності колегія суддів відхиляє, оскільки прийшла до висновку про відмову у задоволенні вимог з огляду на обрання позивачами неефективного способу захисту.
Змінюючи судове рішення в частині підстав відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при ухваленні рішення суд першої інстанції врахував висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 372/190/16-ц, в тому числі про те, що позивачі не заявляли вимог про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 196 від 06 березня 2012 року і відповідно не спростували презумпцію правомірності набуття ОК «ЖЕО «Веста» права власності на спірне майно.
З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36, 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити
                                                                        -  10  -
висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.
Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати КЦС - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів КЦС.
Таким чином, при апеляційному перегляді даної справи підлягає застосуванню саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, який формує єдину правозастосовчу практики щодо змісту та обсягу прав інвесторів та способів захисту їх порушених прав, який врахований судом апеляційної інстанції.
Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволити частково.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2021 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2021 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий
 
Судді: