Дата документу 27.10.2021 Справа № 335/1701/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/1701/21        Головуючий у 1-й інстанції: Стеценко А.В.
Провадження №22-ц/807/3136/21         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 жовтня 2021 року        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді - доповідача        Подліянової Г.С,
судців:        Кочеткової І.В.,
Кримської О.М., 
за участю секретаря Бєлової А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Тарасова Дениса Олеговича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Запорізької міської ради, треті особи: територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7», про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради, -
ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Запорізької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7», про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 439/9 від 21.09.2018 в частині передачі приміщення АДРЕСА_1 , в обґрунтування позовних вимог зазначивши наступне.
14.05.2014 позивач прийняла у дар у власність 7/25 часток нежитлового приміщення № 39 літ. А-3 загальною площею 161,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Співвласником зазначеного приміщення є територіальна громада м. Запоріжжя.
27.12.2020 позивач дізналась, що рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 439/9 від 21.09.2018 без її відома та згоди передав у господарське відання Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» належну позивачеві частину вищезазначеного нежитлового приміщення площею 116 кв. м. 
Між співвласниками, ОСОБА_1 та територіальною громадою м. Запоріжжя, в особі Запорізької міської ради, неукладалось жодних угод про порядок володіння та користування майном.
Крім того, відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцее самоврядування», відчуження комунального майна, шляхом пепедання його у господарське відання комунального підприєимства, відноситься до виключної компетенції міської ради і вирішується виключно на її пленарних засіданнях.
Таким чином, оспорювване рішення Виконавчого вомітету Запорізької міської ради суперечить і Закону України « Про місцеве самоврядування».
Враховуючи викладене ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 439/9 від 21.09.2018, оскільки воно не відповідає закону та порушує її права як співвласника нежитлового приміщення № 39 літ. А-3 загальною площею 161,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2021 року, в задоволені позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Запорізької міської ради, треті особи: територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7», про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради, відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог не звернув уваги на те, що відповідач своїм рішенням, без відома та згоди позивача, передав у господарське відання КП « Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» частину приміщення, чим порушив права ОСОБА_1 , як співвласника зазначеного нерухомого майна.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7»,Територіальна громада м. Запоріжжя, в особі Запорізької міської ради зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7»,Територіальна громада м. Запоріжжя, в особі Запорізької міської ради, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень, до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7», Територіальної громада м. Запоріжжя, в особі Запорізької міської ради.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем по справі ОСОБА_1 не наведено наявності в неї речових прав саме на частину нежитлового приміщення №39 підвалу літ. А-3 загальною площею 116,6 кв.м, розташованого в будинку АДРЕСА_2 , протиправності оскаржуваного рішення виконавчого комітету Запорізьекої міської ради № 439/9 від 21 вересня 2018 року в чатині передачі зазначеного нерухомогшо майна до господарського віддання Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» та факту порушення її прав зазначеним рішенням.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, 04.12.2002 між Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради (орендодавець), КП «ВРЕЖО № 13» (балансоутримувач), правонаступником всіх прав та обов`язків якого є МКП «ОСНОВАНІЄ», та ФОП ОСОБА_2 (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення № 5/13 від 04.12.2002 за умовами якого орендодавець на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 05.11.2002 за № 336/38 передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 116,60 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , що значиться на балансі КП «ВРЕЖО № 13». 

04.12.2002 року сторонами даного договору підписано акт прийому-передачі приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , площею 116.60 кв.м.

Рішенням № 76/4 від 13.03.2003   Виконавчим комітетом Запорізької міської ради   «Про надання дозволу приватному підприємцю ПП ОСОБА_2 на проведення капітального ремонту   нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_2 », дозволено   ПП ОСОБА_2 , який орендує нежитлове приміщення в будинку АДРЕСА_2 площею 116, 6 кв. м.   за договором оренди від 04.12.2002 № 5/13 , проведення   капітального ремонту зазначеного приміщення.

Листом № 15-03/3244 від 01.08.2006   Управління житлового господарства Запорізької міської ради надало згоду ПП ОСОБА_2 на проведення реконструкції нежитлового   підвального приміщення в будинку АДРЕСА_2 площею 116,6 кв. м., при умові виготовлення проектно - кошторисної документації і узгодження її в установленому порядку.

Розпорядженням Запорізького міського голови № 535р від 07.06.2007 затверджений акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію крамниці промислових товарів по АДРЕСА_2 загальною площею 116,6 кв. м. після реконструкції орендованого приміщення. Замовник будівництва – ПП ОСОБА_2 дозволено введення в експлуатацію крамниці промислових товарів по АДРЕСА_2 .
За рішенням державної приймальної комісії пред`явлений   магазин промислових товарів по АДРЕСА_2 загальною площею 116,6 кв.м. за архітектурно - технічним паспортом (паспорт БТІ) , прийнятий в експлуатацію.

Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 291/1 від   26.07.2007 вирішено оформити право комунальної власності на об`єкти нерухомості згідно з додатком, зокрема,   по адресу АДРЕСА_3 , загальною площею 116,6 кв.м.

24.03.2010 Запорізькою міською радою прийнято рішення № 43 «Про затвердження переліку об`єктів   комунальної власності міста Запоріжжя, що підлягають приватизації», у пункті  18 якого вказане нежитлове приміщення по адресу АДРЕСА_2 , площею 116,6 кв. м. (магазин продовольчих товарів) з правом викупу.

12.05.2010 року прокуратурою міста Запоріжжя   Запорізької області   поданий протест на рішення Запорізької міської ради № 43 від 24.03.2010, згідно якого   додатком до вказаного рішення міської ради, яким   визначено перелік об`єктів комунальної власності міста Запоріжжя, що підлягають приватизації, до пункту 18 включено нежитлове приміщення загальною площею 116,6 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ( приміщення АДРЕСА_4 , що підлягає приватизації шляхом викупу. Проведеною прокуратурою міста Запоріжжя перевіркою встановлено, що приміщення, яке підлягає приватизації, по АДРЕСА_2 є підвальним приміщенням житлового багатоквартирного будинку. Відповідно до матеріалів інвентаризаційної   справи зазначеного будинку, у вказаному приміщенні станом на 1992 р. були розташовані сараї мешканців будинку .

06.10.2010 Запорізькою міською радою   прийнято рішення № 68   про задоволення протесту   прокуратури міста Запоріжжя та скасування рішення міської ради від 24.03.2010 № 43 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності міста Запоріжжя, що підлягають приватизації», в частині включення об`єкту комунальної власності   нежитлового   приміщення по АДРЕСА_2 .

19.08.2014 року до господарського суду Запорізької області з позовною заявою звернулись Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, Міське комунальне підприємство «Основаніє» до ПП ОСОБА_2 про розіравання договору оренди нежитлового приміщення № 5/13 від 04.12.2002 року, виселення та стягнення 24002.98 грн у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору оренди щодо сплати орендної плати.

Рішенням господарського суду Запаорізької області від 19.01.2015 року у спрраві № 908/2976/14, яке набрало чинності, розірвано договір оренди нежитлового приміщення № 5/13 від 04.12.2002 року. Звільнено нежитлове прміщення площею 116,60 кв. м. в житловому будинку по АДРЕСА_2 на користь Департаменту комунальної власності Запорізького міської ради та міського Комунального підприємства «Основніє» шляхом виселення фізичної особи підприємця ОСОБА_2 із зазначеного приміщення.

З листа ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації»   № 1815 від 27.02.2013 вбачається, що на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Малишевою Л.Є. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 08.08.2005 року № 2974, ОСОБА_2 належить 4/25 частин нежитлового приміщення ХVІІ підвалу літ. А-3 по адресу АДРЕСА_2 , загальною площею 291.0 кв. м. У власність покупця за цим договором перейшла кладова № 25 площею 42.2 кв. м., кладова №26 площею 4.9 кв. м., загальною площею 47.1 кв. м., що складає 4/25 часток вказаного приміщення.

З технічного паспорту на нежитлове прміщення № 39 ( 4/25 частини) № ХV11 Запорізького МБТІ станом на 06.12.2012 року вбачається, що власником 4/25 частини приміщення № ХV11 є ОСОБА_2 , а власником приміщеня № 39 є територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

За даними ТОВ «ЗМБТІ» на підставі свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 виданого виконавчим комітетом Запорізької міської ради  10.09.2007, нежитлове приміщення    АДРЕСА_2 належить територіальній громаді   міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. 

На підставі дозволу на виконання будівельних робіт   інспекції державного архітектурно - будівельного контролю № 540 від 30.09.2005   приватному підприємцю ОСОБА_2 дозволено реконструкцію орендованого нежитлового приміщення АДРЕСА_2 для розширення торгівельної площі існуючого продовольчого магазину. Внаслідок проведеної реконструкції, нежитлове приміщення № 39 та 4/25 частин нежитлового приміщення ХVІІ об`єднані в єдине нежитлове приміщення № 39 , 4/25 частин ХУІІ, загальною площею 161,9 кв. м.

Актом Запорізького МБТІ від 25.02.2013 року встановлено, що внаслідок проведеної реконтрукції нежитлового приміщення № 39 та 4\25 частин нежитлового приміщення ХV11 об`єднані в одне нежитлове приміщення № 39, 4/25 частини ХVІІ.

Обстеженням встановлено, що об`єднане нежитлове приміщення № 39, 4/25 частин ХVІІ складається із: коридору № 1 площею 3.4 кв. м., кабінету № 2 площею 12.2 кв. м.. торгівельної зали № 3 площею 50.6 кв. м., санвузла № 4 площею 9.1 кв. м., коридору № 5 площею 2.8 кв. м., коридору № 6 площею 3.3 кв. м., торгового залу №7 площею 29.8 кв. м., санвузла № 8 площею 5.4 кв. м., торгівельної зали № 9 площею 45.3 кв. м. – загальною площею 161.9 кв.м.

За даними обстеження ОСОБА_2 в нежитловому приміщенні № 39, 4/25 частин ХVІІ належить торговий зал № 9 площею 45.3 кв. м., що складає 7/25 частин нежитлового приміщення № 39, 4/25 частин ХVІІ. Територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради належить коридор № 1 площею 3.4 кв. м., кабінет № 2 площею 12.2 кв. м., торгівельний зал № 3 площею 50.6 кв. м., санвузол № 4 площею 9.1 кв. м., коридор № 5 площею 2.8 кв. м., коридор № 6 площею 3.3 кв. м., торговий зал №7 площею 29.8 кв. м., санвузол № 8 площею 5.4 кв. м. – загальною площею 116.9 кв.м, що складає 18/25 частин нежитлового приміщення № 39, 4/25 частин ХVІІ.

На підставі договору дарування від 14.05.2014 року за реєстровим № 238 ОСОБА_2 подарував безоплатно у власнісить ОСОБА_1 7/25 часток нежитлового приміщення 39 літ. А-3 загальною площею 161.9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

У травні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Запорізька міська рада, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 , у якому просив суд зобов`язати Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради укласти з ФОП ОСОБА_2 договір купівлі-продажу об`єкта права комунальної власності – нежитлового приміщення, площею 116,6 кв.м. по АДРЕСА_2 , що складає 18/25 частин нежитлового приміщення № 39 літ. А-3 в будинку АДРЕСА_2 .

Рішенням господарського суду Запорізької області від 14.09.2016 в справі № 908/1488/16, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.03.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 21.08.2017, відмовлено у вищезазначеному позові. 

Рішення суду мотивоване тим, що рішення Запорізької міської ради від 30.06.2016 № 59 «Про внесення змін до рішення Запорізької міської ради від 24.03.2010 № 43 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Запоріжжя, що підлягають приватизації», яким виключено спірне приміщення із переліку об`єктів, що підлягають приватизації, на теперішній час є діючим та обов`язковим до виконання всіма особами на яких розповсюджується дія зазначеного рішення, що зумовлює відмову в задоволенні позову про зобов`язання Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради укласти договір купівлі-продажу об`єкта приватизації - приміщення № 39 підвалу (літ А-3) площею 116,6 кв.м. на б- АДРЕСА_2 . Крім того, суди дійшли висновків, що здійснена позивачем реконструкція спірного приміщення не призвела до створення нової речі, а призвело лише до зміни технічних характеристик спірного приміщення.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у гоподарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлнно ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням господарського суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені ( ч. 5 ст. 82 ЦПК України).

Таким чином, вищезазнгаченими рішеннями встановлено, що власником нежитлового приміщення № 39 підвалу літ.А-3 загальною площею 116,6 кв.м, розташованого в будинку АДРЕСА_2 , є територіальна громада міста Запоріжжя. Проведена ФОП ОСОБА_2 реконструкція зазначеного нежитлового приміщення не призвела до створення нового об`єкту нерухомого майна – приміщення № 39 літ.А-3 загальною площею 161,9 кв.м. 

Доказів набуття позивачем права власності на частину нежитлового приміщення № 39 підвалу літ.А-3 загальною площею 116,6 кв.м учасниками справи суду не надано.

З огляду на зазначене доводи позивача про те, що відповідач своїм рішенням, без згоди та відома позивача передав у господарське віддання КП «Виробниче ремонтно-експлуатаційне жиитлове об`єднання №7» Запорізької міської ради його частину приміщення № 39, п. 1, підвального поверху ( Літ А-3) по АДРЕСА_2 не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вищезазначними обставинами справи.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України). 

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (стаття 21 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
           В силу ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. 
За змістом частини першої статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, в тому числі житловий фонд, нежитлові приміщення та інше майно, майнові права, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Частиною восьмою зазначеної норми передбачено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування", у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використанні та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Аналіз наведених положень Закону України "Про місцеве самоврядування" дає підстави для висновку, що ним урегульовано питання правового режиму права комунальної власності, що належить територіальній громаді, та повноважень органів місцевого самоврядування щодо розпорядження зазначеним майном. 

         Стаття 78 ГК України визначає, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). 

Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою.

Відповідно до частини першої статті 136 Господарського кодексу України (далі- ГК України) право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Частина друга указаної статті закріплює, що власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. 

Зміст права оперативного управління визначений статтею 137 ГК України та є найбільш обмеженим правовим титулом, який не дозволяє підприємству розпоряджатись належним йому майном.

При цьому, комунальне комерційне підприємство отримує майно передане йому громадою на праві господарського відання, та обмеження у його використання визначаються статутними документами цього підприємства.

Право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Отже, аналіз зазначених норм дозволяє дійти висновку, що внаслідок закріплення органом місцевого самоврядування за комунальним підприємством певного комунального майна власник зазначеого майна не змінюється, а отже, не відбувається і відчуження зазначеного майна.

Таким чином, власником нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 , залишається територіальна громада м. Запоріжжя та передача його в господарське віддання комунальному підприємству « Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» Запорізької міської ради не передбачає переходу права власності на таке майно.
Тобто, власник приміщення не змінився, а відбулась лише зміна балансоутримувача майна з комунального підприємства № Наше місто» на Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно- експлуатаційне житлове об`єднання № 7».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, повно та всебічно встановивши обставини справи, врахувавши та надавши правову оцінку поданим позивачем доказам та наведеним ним доводам, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів наявності в нього речового права саме на частину нежитлового приміщення № 39 підвалу літА-3 загальною площею 116,6 кв.м., розташованого в будинку АДРЕСА_2 , протиправності оскаржуваного рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 439/9 від 21.09.2019 року в частині передачі зазначеного приміщення до господарського віддання Комунальному підприємству «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» та факту порушення прав позивача зазначеним рішенням.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку обгрунтовано виклавши її в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення..

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції .

При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини першої статті 375  ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367,369, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Тарасова Дениса Олеговича залишити без задолволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 01 листопада 2021 року.
Головуючий, суддя        Суддя        Суддя
Подліянова Г.С.        Кочеткова І.В. Кримська О.М.