ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 р.	Справа № 440/2476/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2021, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, м. Полтава, повний текст складено 05.07.21 року по справі №440/2476/21
          за позовом         ОСОБА_1  
          до         Полтавської обласної прокуратури      треті особи                Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області 
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,стягнення заробітної плати,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавської обласної прокуратури, треті особи Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, в якій просила суд першої інстанції: 
- визнати бездіяльність Полтавської обласної прокуратури (державного органу) протиправною, в частині неналежного нарахування та проведення розрахунку (виплати) заробітної плати прокурору відділу ведення ЄРДР та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Полтавської області, а саме невиплати частини заробітної плати, зокрема: посадового окладу та надбавки за вислугу років передбачених п. 9 частини 5 та частини 7 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 01.07.2015 по 01.03.2021, а також невиплати надбавки за класний чин (радник юстиції) згідно постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 за період із 01.10.2019 по 01.03.2020 та безпідставної невиплати додаткової заробітної плати за календарний 2020 рік (преміювання прокурорів) за результатами оцінювання якості їх роботи; 
- стягнути з Державного бюджету України в особі Полтавської обласної прокуратури на користь прокурора відділу ведення ЄРДР та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати посадового окладу на суму 1531296 грн. 12 коп., надбавки за вислугу років - 665025 грн.  18 коп. та надбавки до посадового окладу працівників органів прокуратури за класний чин радник юстиції, за період з 01.10.2019 по 01.03.2020 на суму 11000 грн., а всього 2207321,30 грн шляхом списання коштів з рахунків Полтавської обласної прокуратури або за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду; 
- зобов`язати Полтавську обласну прокуратуру провести нарахування та виплату додаткової заробітної плати за календарний 2020 рік (преміювання прокурорів) за результатами оцінювання  якості їх роботи на користь прокурора відділу ведення ЄРДР та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 з урахуванням вимог передбачених ч.2 п.9 ч.5 та ч.7 ст.81 Закону України "Про прокуратуру";
- зобов`язати Полтавську обласну прокуратуру здійснювати нарахування та виплати заробітної плати, а саме: посадовий оклад, надбавку за вислугу років та премію, передбачених ч. 2, пунктом 9 частини 5 та частини 7 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" до моменту втрати права на такі виплати. 
В обґрунтування вимог позову зазначила, що з 07.09.1987 року по 15.05.1995 року та з 15.04.2003 року по даний час проходить службу в органах прокуратури України. Наказом прокурора Полтавської області від 29.04.2020 № 288к її звільнено з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно - аналітичної роботи прокуратури Полтавської області та з органів прокуратури Полтавської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 30.04.2020 року. Наказом керівника Полтавської обласної прокуратури № 1182к від 30.12.2020 позивач поновлена на відповідній посаді в прокуратурі Полтавської області. Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6р/2020 визначено, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яким передбачено що норми і положення ст.81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-ХІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. У зв`язку з чим, вважає, що Полтавською обласною прокуратурою, безпідставно  не приведено розмір її посадового окладу до встановленого ст.81 Закону України "Про прокуратуру" розміру, а також не виплачено надбавку за класний чин та додаткову заробітну плату за 2020 рік.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 року відмовлено  в задоволенні позову ОСОБА_1  до Полтавської обласної прокуратури , третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання  вчинити певні дії, стягнення заробітної плати - повністю.
ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати рішення Полтавського-окружного адміністративного суду від 23.06.2021 року у справі №440/2476/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заробітної плати. Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заробітної плати. Визнати бездіяльність Полтавської обласної прокуратури (державного органу) протиправною, в частині неналежного нарахування та проведення розрахунку (виплати) заробітної плати прокурору відділу ведення ЄРДР та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури ОСОБА_1 , а саме невиплати частини заробітної плати, зокрема: посадового окладу та надбавки за вислугу років передбачених п. 9 частини 5 та частини 7 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 01.07.2015 по 01.03.2021, а також невиплати надбавки за класний чин (радник юстиції) згідно постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 зі змінами за період з 01.10.2019 по 01.03.2020 та безпідставної невиплати додаткової заробітної плати за календарний 2020 рік (преміювання прокурорів) за результатами оцінювання якості їх роботи. Стягнути з Державного бюджету України в особі Полтавської обласної прокуратури  на користь прокурора відділу ведення ЄРДР та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати: посадового окладу - на суму 1 531 296 (один мільйон п`ятсот тридцять одна тисяча двісті дев`яносто шість) грн. 12 коп., надбавки за вислугу років - на суму - 665 025 (шістсот шістдесят п`ять тисяч двадцять п`ять) грн. 18 коп. та надбавки до посадового окладу працівників органів прокуратури за класний чин радник юстиції, за період з 01.10.2019 по 01.03.2020 - на суму 11 000 (одинадцять тисяч) грн., а всього протиправними діями заподіяно шкоди у недовиплаті частини заробітної плати у розмірі 2 207 321 (два мільйони двісті сім тисяч триста двадцять одна) грн. 30 коп. шляхом списання коштів з рахунків Полтавської обласної прокуратури, яка є державним органом, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (КПКВ 3504040). Зобов`язати Полтавську обласну прокуратуру провести нарахування та виплату додаткової заробітної плати за календарний 2020 рік (преміювання прокурорів) за результатами оцінювання якості їх роботи на користь прокурора відділу ведення ЄРДР та інформаційно - аналітичної роботи прокуратури ОСОБА_1  з урахуванням вимог передбачених ч. 2, п. 9 ч. 5 та ч. 7 ст, 81 Закону України «Про прокуратуру». Зобов`язати Полтавську обласну прокуратуру, починаючи 01.03.2021 та в подальшому, здійснювати нарахування та виплати ОСОБА_1 - прокурору відділу ведення ЄРДР та інформаційно-аналітичної роботи заробітної плати, а саме: посадовий оклад, надбавку за вислугу років та премію, передбачених частиною 2, пунктом 9 частини 5 та частини 7 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» до моменту втрати права на такі виплати.
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що судом першої інстанції при постановленні рішення неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Посилається на те, що  Наказом прокурора Полтавської області від 29.04.2020 № 288к її звільнено з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно - аналітичної роботи прокуратури Полтавської області та з органів прокуратури Полтавської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 30.04.2020 року. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2020 року у справі №440/2667/20 поновлено  на посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Полтавської області з 04 травня 2020 року. Стягнуто з прокуратури Полтавської області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у загальній сумі 106 321,18 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Наказом керівника Полтавської обласної прокуратури № 1182к від 30.12.2020          скасований наказ прокурора Полтавської області № 288к від 29.04.2020 про її звільнення та поновлено її на відповідній посаді в прокуратурі Полтавської області. Посилається, що із розміру одержаної нею  у січні 2021 року заробітної плати вбачається, що заробітна плата їй нарахована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 зі змінами, що є порушенням вимог статті 81 Закону України «Про прокуратуру», оскільки остання складається з посадового окладу, надбавки за вислугу років та премій, тобто нарахована та виплачена у розмірах, значно менших ніж гарантованих нормами вище зазначеною спеціального Закону. Крім того, в період з 01.10.2019 по 01.03.2020 їй не виплачувалась надбавка до заробітної плати за класний чин (радник юстиції). Також не виплачена додаткова заробітна плата за календарний 2020 рік (преміювання прокурорів) за результатами оцінювання якості їх роботи. Зазначає, що предметом спору у даній справі є правомірність вищевказаної бездіяльності відповідача, тобто порушення застосування відповідачем норм ст.81 Закону України «Про прокуратуру», що складає здійснення нарахувань, перерахувань заробітної плати та встановлення її чіткого розміру з урахуванням усіх складових, невірне нарахування заробітної плати і як наслідок виплати недонарахованої заробітної плати. Вважає, що має право на отримання заробітної плати у розмірі, визначеному у статті 81 Закону України «Про прокуратуру».  Вказує, що перерахунок заробітної плати у відповідності до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» відповідачем проведено не було навіть після постановления Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18). Посилається, що Полтавський окружний адміністративний суд у оскаржуваному рішенні однобічно відображає позицію відповідача, при цьому підстави неврахування її доводів також не зазначено. Зазначає, що посилання в оскаржуваному рішенні  суду першої інстанції на правові позиції Верховного Суду до спірних правовідносин застосовано помилково, так як спірні правовідносини у даних адміністративних справах виникли у 2016-2017 роках, тобто припинилися на момент ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України. Вважає, також, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо правомірності дій відповідача щодо нарахування їй заробітної плати без врахування надбавки за класний чин та премії за результатами оцінювання якості роботи за визначений у позові період.  Посилається на приписи ч.3 ст.152 Конституції України в обґрунтування своїх вимог. Вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції порушує її право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом (ст.55. Конституції України, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод). Посилається на наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції згідно ч.ч.1,2 ст.317 КАС України. 
Полтавська  обласна прокуратура, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, жодні підстави для його скасування відсутні, а доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 суперечать вимогам закону, просив апеляційну скаргу останньої залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 у справі №440/2476/21 без змін. 
ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, в якому зазначаючи про те, що відповідачем                 не спростовано твердження та аргументи, викладені в апеляційній скарзі, просила скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове про задоволення позову. 
          Учасники справи про розгляд апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.
          Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ч.4 ст.229 КАС України.
          Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 07.09.1987 року по 15.05.1995 року та з 15.04.2003 року по даний час проходить службу в органах прокуратури України. 
Наказом прокурора Полтавської області від 29.04.2020 № 288к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно - аналітичної роботи прокуратури Полтавської області та з органів прокуратури Полтавської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 30.04.2020 року. 
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2020 року у справі            №440/2667/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Прокуратури Полтавської області, Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Визнано протиправними та скасовані рішення №152 від 02 квітня 2020 року Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора про визнання ОСОБА_1 такою, що неуспішно пройшла атестацію та наказ прокуратури Полтавської області №288-к від 29 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Полтавської області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Полтавської області з 04 травня 2020 року. Стягнуто з прокуратури Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у загальній сумі 106 321,18 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Наказом керівника Полтавської обласної прокуратури №1182к від 30.12.2020 позивачку поновлено на відповідній посаді в прокуратурі Полтавської області. 
Позивачка, вважаючи бездіяльність Полтавської обласної прокуратури (державного органу) протиправною, в частині неналежного нарахування та проведення розрахунку (виплати) заробітної плати прокурору відділу ведення ЄРДР та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Полтавської області, а саме невиплати частини заробітної плати, зокрема: посадового окладу та надбавки за вислугу років передбачених п. 9 частини 5 та частини 7 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 01.07.2015 по 01.03.2021, а також невиплати надбавки за класний чин (радник юстиції) згідно постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 за період із 01.10.2019 по 01.03.2020 та безпідставної невиплати додаткової заробітної плати за календарний 2020 рік (преміювання прокурорів) за результатами оцінювання якості їх роботи, звернулась із позовом до суду.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявлених останньою вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Частина 4   статті 43 Конституції України  встановлює, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
          Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені                                                  Законом України №1697-VII від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру"     (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі по тексту  - Закон №1697-VII).
          Згідно із ч.ч.1,2,3,7 та 9 статті 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
          Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
          Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
          Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.
          Прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу. Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.
          Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
          Відповідно до ст. 89 Закону №1697-VII  фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.
          Приписами ст.90 Закону №1697-VII визначено, що  фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
          Частина 2    ст. 8 Закону України "Про оплату праці"  №108/95-ВР від 24 березня 1995 року (далі по тексту - Закон  України №108/95-ВР)  встановлює, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною 3 цієї статті, та частиною 1 статті 10 цього       Закону.
          Відповідно до ст.13 Закону України  №108/95-ВР оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України у межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Згідно пунктів  1, 2, 6    Постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5. Крім того, надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією      постановою      схем посадових окладів.
          Видатки, пов`язані з реалізацією  Постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється у межах затвердженого фонду оплати праці.
          Згідно із ст.23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
          Пункт 26 Розділу  VI  Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, в редакції      Закону України №79-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" (набрали чинності з 01 січня 2015 року) встановлював, що норми і положення статті    81, частин 16-18 ст.86, пунктів 13, 14   розділу   XIII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
          Абзацом 3 пункту 9 Прикінцевих положень Закону  України №80-VIII від 28 грудня 2014 року "Про Державний бюджет України на 2015 рік"  (набрав чинності з 01 січня 2015 року) установлено, що норми і положення частини 2 статті 33, статті 81 Закону України "Про прокуратуру" (Голос України, №206 від 25 жовтня 2014 року) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
          Так, за загальним правилом, конкуренція правових норм у часі повинна вирішуватися на користь норми, прийнятої пізніше, оскільки найновіше законодавство демонструє способи та форми правового регулювання, які на даний етап розвитку суспільства, на думку законодавця, є більш доцільними.
          Так, Закон України №80-VIII від 28 грудня 2014 року "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та    Закон України №79-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийняті пізніше   Закону України №1697-VII від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру", а тому, у 2015 році та наступних  роках норми і положення Закону України "Про прокуратуру" щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.
          Колегія суддів звертає увагу, що відповідач у даній справі не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".
Наведений вище висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 07.05.2020 р. по справі №824/490/16-а, від 14.09.2021 року по справі №320/1874/19. 
Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          Вказана вище Постанова Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" є чинною, не скасовувалася та підлягала застосуванню на час спірних правовідносин. 
При цьому, щодо доводів апеляційної скарги про те, що правова позиція викладена у постановах Верхового Суду від 04 листопада 2015 року № 21-1461, від 30 березня 2016 року № 21-271а16, від 13 липня 2016 року № 21-1488а 16, а також аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №825/575/16, від 21 березня 2018 року №817/548/16, від 21 листопада 2018 року № 808/2163/17, від 16 січня 2019 року №804/217/17, від 27 лютого 2019 року №809/982/16, та №824/490/16 від 05 травня 2020 року, на які посилається у оскаржуваному рішенні Полтавський окружний адміністративний суд, вважаючи її сталою, до  спірних правовідносин застосована помилково, так як спірні правовідносини у даних адміністративних справах виникли у 2016-2017 роках, тобто припинилися на момент ухвалення відповідного рішення, то такі доводи жодним чином не спростовують наведених вище висновків про те, що в спірний період відповідачем правомірно здійснювалося нарахування та виплата заробітної плати згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".
          Колегія суддів зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020    окреме положення пункту 26    розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного Кодексу України     у частині, яка передбачає, що норми і положення    статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України.
          Згідно п.2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України                                                передбачено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України   у частині, яка передбачає, що норми і положення    статті 81 Закону України "Про прокуратуру", зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
          Також, як ч.2 ст.152 Конституції України, так і ч.1 ст.91 Закону України "Про Конституційний Суд України" визначає, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19 було висловлено правову позицію за яким: рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).
Колегія суддів зазначає, що у тексті    рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020    відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у резолютивній частині цього    рішення    чітко вказано про те, що положення пункту 26    розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України    у частині, яка передбачає, що норми і положення    статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ    зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня    ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
          Таким чином, положення пункту 26   розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України    у частині, яка передбачає, що норми і положення    статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ   зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України втратили чинність саме з 26.03.2020, а спірні правовідносини між сторонами стосуються періоду до 26.03.2020 р. 
Відповідно, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не зазначено підстави неврахування доводів скаржниці щодо порушення її трудових прав після втрати чинності положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та Перехідні положення" Бюджетного кодексу України  є такими, що не впливають на вирішення даної справи. 
З огляду на вказане вище, та враховуючи те, що нарахування позивачу у спірний період  заробітної плати здійснювалося виходячи з розміру посадового окладу, визначеного Постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", тобто, з урахуванням положень      Закону України №80-VIII від 28 грудня 2014 року "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та  Закону України №79-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", у розмірі встановленому законом, колегія суддів погоджується з відповідними висновками суду першої інстанції про те, що заробітну плату позивачу нараховано у розмірі  не нижчому від визначеної законом.
При цьому,  щодо посилання в апеляційній скарзі   ОСОБА_1 , в обґрунтування своєї правової позиції, на рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020, то останнє на спірні правовідносини у даній справі не впливає, оскільки вимоги позивачки стосуються періоду до 26.03.2020 р., тобто до прийняття указаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
          Наведений вище висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 28.01.2021 р. по справі  №808/1491/16. 
          Крім того, Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі по тексту - Законом України від 19.09.2019 № 113-ІХ), який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури.
          Так, у частині 1 статті 7 Закону України від 14.10.2014 № 1697-ХІІ «Про прокуратуру» (далі по тексту - Закон №1697) слова «регіональні» та «місцеві» замінено відповідно на «обласні» та «окружні».
          Отже, статтею 15 Закону № 1697 зазначено виключний перелік посад в обласних та окружних прокуратурах (в редакції Закону  України від 19.09.2019 № 113-ІХ).
          Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ за прокурорами та керівниками регіональних і місцевих прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до обласної чи окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників регіональних прокуратур та місцевих прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
          Пунктом 7 Прикінцевих і перехідних положень Закону  України від 19.09.2019 №113-ІХ передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у регіональних прокуратурах чи місцевих прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в обласних прокуратурах чи окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.
          Колегія суддів наголошує, що приписи Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ є чинними, неконституційними  не визнавались, а тому підлягають  застосуванню  до спірних правовідносин у даній справі. 
При цьому, матеріли даної справи не містять доказів прийняття рішення про успішне проходження атестації  позивачем  відповідною кадровою комісією. 
          Наказом Генерального прокурора від 08.09.2020 № 414 «Про день початку роботи обласних прокуратур» 11.09.2020 визначено днем початку роботи обласних прокуратур.
          Колегія суддів зазначає, що Закон №1697 (із змінами внесеними Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ ),  а не Бюджетний кодекс України (норма якого визнана неконституційною), передбачає оплату праці працівників регіональних прокуратур та місцевих прокуратур відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України (Постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури»).
          Отже, здійснюючи нарахування та виплату оплату праці позивачки (посадового окладу, відповідних надбавок) згідно Постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 року, відповідач діяв в межах та на підставі чинного законодавства.
          Окрім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з огляду на  не проходження позивачем атестації та не переведення останнього на посаду в обласну прокуратуру відповідачем обґрунтовано не було виплачено позивачу премію за 2020 рік. 
          Також,  з набранням чинності Законом України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» втратили чинність, зокрема, частина перша статті 49 Закону України «Про прокуратуру» та постанова Верховної Ради України від 6 листопада 1991 року «Про затвердження Положення про класні чини працівників органів прокуратури України», тобто, положення законодавства, на підставі яких встановлювалися класні чини працівників органів прокуратури України та передбачалася відповідна надбавка як складова частина заробітної плати.
          Тобто,  з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ, у прокурорів відсутнє право на отримання надбавки за класний чин як складової заробітної плати. 
          Наведений вище висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 18.05.2021 року по справі №360/2160/20, від 17.12.2020 року по справі № 560/4178/20. 
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ не регламентовано позбавлення прокурорів класних чинів, яким вони вже присвоєні довічно, то з урахуванням зазначених вище висновків,  такі доводи не впливають на вирішення справи.  
Також, щодо доводів ОСОБА_1 у  відповіді на відзив на апеляційну скаргу про те, що рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 прийнято пізніше ніж Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ, а також доводів останньої про те, що у вказаному рішенні не зазначається, що його приписи не розповсюджуються на правовідносини, що випливають із Закону №113, то колегія суддів зазначає, що це жодним чином не впливає на обов`язковість застосування судом норм вказаного Закону. 
Відповідно,  з огляду на наведене вище,  вимоги позивачки та відповідні доводи апеляційної скарги щодо протиправності, як на думку ОСОБА_1 , бездіяльність Полтавської обласної прокуратури (державного органу) протиправною, в частині неналежного нарахування та проведення розрахунку (виплати) заробітної плати прокурору відділу ведення ЄРДР та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Полтавської області, а саме невиплати частини заробітної плати, зокрема: посадового окладу та надбавки за вислугу років передбачених п. 9 частини 5 та частини 7 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 01.07.2015 по 01.03.2021, а також невиплати надбавки за класний чин (радник юстиції) згідно постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 за період із 01.10.2019 по 01.03.2020 та безпідставної невиплати додаткової заробітної плати за календарний 2020 рік (преміювання прокурорів) за результатами оцінювання якості їх роботи є необґрунтованими та такими, що спростовуються зазначеним вище.
Стосовно посилання скаржниці на приписи ч.3 ст.152 Конституції України,  обґрунтування свої вимог, то колегія суддів враховуючи вже наведені вище висновки, вважає помилковим посилання на вказану норму Конституції, оскільки позивачка в спірний період працювала в органах прокуратури та отримувала заробітну відповідно до вимог діючого на той час  законодавства. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідач не є тим органом, який наділений законодавством повноваженнями щодо здійснення безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку щодо необґрунтованості та безпідставності заявлених вимог позивача, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні однобічно відображає позицію відповідача, при цьому не зазначаючи підстави неврахування доводів скаржниці, то колегія суддів вважає такі доводи особистою думкою скаржниці. При цьому, судом першої інстанції вірно вирішено дану справу. 
Стосовно посилання скаржниці на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції порушує її право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом (ст.55. Конституції України, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод), то колегія суддів відхиляє такі посилання, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду даної справи.
          Як вбачається з ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
          Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
          Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
          Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність  бездіяльності, що є предметом оскарження у даній справі.
          Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
          Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні суду.
          Таким чином, колегія суддів  вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін
          З урахуванням вимог ст.139 КАС України, відсутні правові підстави для розподілу судових витрат у даній справі.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 по справі № 440/2476/21  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    З.Г. Подобайло   	
Повний текст постанови складено  08.11.2021 року