ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6320/21 Справа № 194/1422/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Пономаренко І. П. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Банк “Траст”, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю “Оптіма Факторинг” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, –

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариства Банк “Траст” (далі – ПАТ Банк “Траст”, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 09 серпня 2013 року ПАТ Банк “Траст” отримав від ОСОБА_1 пропозицію (оферту) про укладення договору № R111.006-TEK.0031276 від 09 серпня 2013 року, в якій відповідач пропонував позивачу надати йому споживчий кредит. Позивач 09 серпня 2013 року надав відповідачу кредит в розмірі 39 200,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 6,49 % річних та 1,37 % комісії за обслуговування кредиту, строком на 24 місяців з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом. Крім того, 08 січня 2014 року ПАТ Банк “Траст” отримав від ОСОБА_1 пропозицію (оферту) про укладення договору № R111.006-TEK.0040674 від 08 січня 2014 року, в якій відповідач пропонував позивачу надати йому споживчий кредит. Позивач 08 січня 2014 року надав відповідачу кредит в розмірі 71 500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 3,25 % річних та 1,79 % комісії за обслуговування кредиту, строком на 60 місяців з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом.

Позивач зазначав, що в порушення умов укладених договорів відповідач зобов`язання за вказаними договорами належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 21 серпня 2015 року становить: за кредитним договором № R111.006-TEK.0031276 від 09 серпня 2013 року 26 610,88 грн., що складається із: основної суми заборгованості за кредитом – 16 133,25 грн.; відсотків за фактичне користування кредитом – 309,20 грн.; комісії за обслуговування кредиту – 3 770,94 грн.; суми пені за прострочення платежів – 6 397,49 грн.; за кредитним договором № R111.006-TEK.0040674 від 08 січня 2014 року 78 263,32 грн., що складається із: основної суми заборгованості за кредитом – 61 665,27 грн.; відсотків за фактичне користування кредитом – 1 126,10 грн.; комісії за обслуговування кредиту – 9 342,90 грн.; суми пені за прострочення платежів – 6 129,05 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № R111.006-TEK.0031276 від 09 серпня 2013 року станом на 21 серпня 2015 року в розмірі 26 610,88 грн., що складається із: основної суми заборгованості за кредитом – 16 133,25 грн.; відсотків за фактичне користування кредитом – 309,20 грн.; комісії за обслуговування кредиту – 3 770,94 грн.; суми пені за прострочення платежів – 6 397,49 грн., та заборгованість за кредитним договором № R111.006-TEK.0040674 від 08 січня 2014 року станом на 21 серпня 2015 року в розмірі 78 263,32 грн., що складається із: основної суми заборгованості за кредитом – 61 665,27 грн.; відсотків за фактичне користування кредитом – 1 126,10 грн.; комісії за обслуговування кредиту – 9 342,90 грн.; суми пені за прострочення платежів – 6 129,05 грн., а всього 104 874,20 грн., а також судові витрати по справі.

Заочним рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ Банк “Траст” заборгованість за кредитним договором № R111.006-TEK.0031276 від 09 серпня 2013 року в розмірі 26 610,88 грн., що складається із: основної суми заборгованості за кредитом – 16 133,25 грн.; відсотків за фактичне користування кредитом – 309,20 грн.; комісії за обслуговування кредиту – 3 770,94 грн.; суми пені за прострочення платежів – 6 397,49 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ Банк “Траст” заборгованість за кредитним договором № R111.006-TEK.0040674 від 08 січня 2014 року в розмірі 78 263,32 грн., що складається із: основної суми заборгованості за кредитом – 61 665,27 грн.; відсотків за фактичне користування кредитом – 1 126,10 грн.; комісії за обслуговування кредиту – 9 342,90 грн.; суми пені за прострочення платежів – 6 129,05 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2018 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Оптіма Факторинг” (далі – ТОВ “Оптіма Факторинг”) про заміну сторони виконавчого провадження задоволено частково.

Замінено стягувача у виконавчих листах щодо виконання заочного рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року по справі за позовом ПАТ Банк “Траст” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з ПАТ Банк “Траст” на його правонаступника ТОВ “Оптіма Факторинг”.

У задоволенні заяви ТОВ “Оптіма Факторинг” в частині щодо надання права на отримання виконавчих листів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції без належного повідомлення відповідача про місце, дату та час судового розгляду, що позбавило його передбаченого цивільним процесуальним законодавством права надати суду докази, якими він заперечує проти позову, та є самостійною підставою для скасування заочного рішення.

Також відповідач зазначає, що в рахунок погашення заборгованості за двома кредитними договорами ним було сплачено близько 56 000,00 грн., що свідчить про невідповідність розрахунків заборгованості умовам кредитних договорів.

Вказує, що неустойка не підлягає стягненню, оскільки позивачем нараховано пеню та штраф за одне і те саме порушення, що є подвійною цивільно-правовою відповідальністю відповідача.

Зазначає про відсутність правових підстав для нарахування та стягнення з нього комісії за супроводження кредиту за двома кредитними договорами, посилаючись на Закон України “Про захист прав споживачів”.

Крім того, позивачем не було дотримано порядок досудового врегулювання спору, оскільки вимога про дострокове погашення заборгованості відповідачу не направлялася.

У відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ “Оптіма Факторинг” просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача – без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Учасники справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Сторони по справі у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за відсутності відповідача, без належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з частиною восьмою цієї статті днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 30 жовтня 2015 року призначено справу до судового розгляду на 06 листопада 2015 року (а.с.47).

В подальшому справа була призначена до розгляду на 09 грудня 2015 року.

Проте, матеріали справи не містять доказів щодо направлення та вручення відповідачу судової повістки про призначення справи до розгляду на 06 листопада 2015 року та 09 грудня 2015 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_1 без обов`язкового належного повідомлення його про дату, час і місце розгляду справи, у зв`язку з чим скасовує заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Судом апеляційної інстанції установлено, що 09 серпня 2013 року ПАТ Банк “Траст” отримав від ОСОБА_1 пропозицію (оферту) про укладення договору № R111.006-TEK.0031276 від 09 серпня 2013 року, в якій відповідач пропонував позивачу надати йому споживчий кредит. Позивач 09 серпня 2013 року надав відповідачу кредит в розмірі 39 200,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 6,49 % річних та 1,37 % комісії за обслуговування кредиту, строком на 24 місяців з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом (а.с.20). 

Крім того, 08 січня 2014 року ПАТ Банк “Траст” отримав від ОСОБА_1 пропозицію (оферту) про укладення договору № R111.006-TEK.0040674 від 08 січня 2014 року, в якій відповідач пропонував позивачу надати йому споживчий кредит. Позивач 08 січня 2014 року надав відповідачу кредит в розмірі 71 500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 3,25 % річних та 1,79 % комісії за обслуговування кредиту, строком на 60 місяців з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом (а.с.29).

До кредитних договорів банком було долучено Умови надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі (а.с.21-22,30-31), додатки № 1 до договорів (а.с.23,24,32,33), Пам`ятки клієнта про основні параметри споживчого кредитування (а.с.27,36), розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту (а.с.25,34), які підписані відповідачем особисто.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитних договорів.

В порушення умов укладених договорів відповідач зобов`язання за вказаними договорами належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 21 серпня 2015 року становить: за кредитним договором № R111.006-TEK.0031276 від 09 серпня 2013 року 26 610,88 грн., що складається із: основної суми заборгованості за кредитом – 16 133,25 грн.; відсотків за фактичне користування кредитом – 309,20 грн.; комісії за обслуговування кредиту – 3 770,94 грн.; суми пені за прострочення платежів – 6 397,49 грн.; за кредитним договором № R111.006-TEK.0040674 від 08 січня 2014 року 78 263,32 грн., що складається із: основної суми заборгованості за кредитом – 61 665,27 грн.; відсотків за фактичне користування кредитом – 1 126,10 грн.; комісії за обслуговування кредиту – 9 342,90 грн.; суми пені за прострочення платежів – 6 129,05 грн (а.с.8,10).

Встановлено, що прийняті на себе зобов`язання за вказаними кредитними договорами ПАТ Банк “Траст” виконало своєчасно і повністю, надавши кредиті ресурси в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ним в рахунок погашення заборгованості за двома спірними кредитними договорами було сплачено близько 56 000,00 грн., що свідчить про невідповідність розрахунків заборгованості позивача, колегією суддів не приймаються до уваги.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, відповідач ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість за кредитними договорами, що підтверджує факт укладення кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_1 не надав суду доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості перед ПАТ Банк “Траст”, не довів відсутність заборгованості.

Так, зазначивши про сплату в рахунок погашення заборгованості за двома спірними кредитними договорами близько 56 000,00 грн., відповідач не надав жодного платіжного документа, не навів контррозрахунку заборгованості, тобто належними та допустимими доказами не спростував розмір заборгованості.

Таким чином, враховуючи викладене, позовні вимоги ПАТ Банк “Траст” про стягнення заборгованості за кредитним договором № R111.006-TEK.0031276 від 09 серпня 2013 року та за кредитним договором № R111.006-TEK.0040674 від 08 січня 2014 року станом на 21 серпня 2015 року є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що неустойка не підлягає стягненню, оскільки позивачем нараховано пеню та штраф за одне і те саме порушення, що є подвійною цивільно-правовою відповідальністю відповідача, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні, оскільки як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитними договорами та позовної заяви, позивачем заявлялися виключно вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань з погашення заборгованості по кредиту, в розмірі передбаченому пунктом 5.16 Пам`ятки клієнта про основні параметри споживчого кредитування до кредитного договору № R111.006-TEK.0031276 від 09 серпня 2013 року (а.с.27) та пунктом 5.17 Пам`ятки клієнта про основні параметри споживчого кредитування до кредитного договору № R111.006-TEK.0040674 від 08 січня 2014 року (а.с.36), які є невід`ємною частиною кожного з кредитних договорів та які підписані ОСОБА_1 .

Будь-які штрафи за кредитними договорами не нараховувалися та до стягнення первісним кредитором не заявлялись.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було дотримано порядок досудового врегулювання спору, оскільки вимога про дострокове погашення заборгованості відповідачу не направлялася, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до пункту 8.7 Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, які підписані відповідачем, позивач має право, в тому числі в судовому порядку, вимагати від відповідача дострокового повернення кредиту, а відповідач зобов`язується на вимогу позивача достроково повернути кредит в повному обсязі та сплатити нараховані проценти за користування кредитом, нараховану неустойку та інші платежі та нарахування за цим кредитним договором (при їх наявності), що підлягають сплаті відповідачем на користь позивача, у випадках: порушення клієнтом своїх зобов`язань по кредитному договору; якщо клієнт введе кредитора в оману шляхом надання недостовірної або неповної інформації; якщо клієнт не виконує або неналежним чином виконує свої зобов`язання по будь-яким договорам, які укладені між кредитором і клієнтом та пов`язані з наданням кредитором клієнту позикових коштів; в інших випадках, передбачених заявою, цими Умовами та чинним законодавством України.

Таким чином, умови спірних кредитних договорів передбачали, що дострокова вимога про повернення кредиту може бути пред`явлена відразу в судовому порядку за умови порушення позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору.

Наявність простроченої заборгованості свідчить про те, що відповідачем було допущено порушення умов кредитного договору № R111.006-TEK.0031276 від 09 серпня 2013 року та кредитного договору № R111.006-TEK.0040674 від 08 січня 2014 року, що свідчить про дотримання умов дострокового стягнення заборгованості в судовому порядку.

Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення комісії за обслуговування кредиту за кредитним договором № R111.006-TEK.0031276 від 09 серпня 2013 року в розмірі 3 770,94 грн. та за кредитним договором № R111.006-TEK.0040674 від 08 січня 2014 року в розмірі 9 342,90 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України “Про захист прав споживачів”.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України “Про захист прав споживачів” (у редакції, чинній на момент укладення спірних кредитних договорів, тобто станом на 09 серпня 2013 року та 08 січня 2014 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України “Про захист прав споживачів” (у редакції, чинній момент укладення спірних кредитних договорів) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України “Про захист прав споживачів” (у редакції, чинній на момент укладення спірних кредитних договорів) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України № 3795- VI від 22 вересня 2011 року “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг”, яким частину четверту статті 11 Закону України “Про захист прав споживачів” доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга – це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит – це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України “Про захист прав споживачів” у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України “Про захист прав споживачів” з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з положеннями статті 55 Закону України “Про банки і банківську діяльність” відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірних кредитних договорів), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зроблено висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту – це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок».

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 297/1804/15-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 344/13147/16-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 703/1518/18.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних правовідносин.

Виходячи із принципів справедливості, добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Правомірність нарахування самої комісії, з нарахуванням якої не погоджується в позовній заяві позивач, може бути предметом дослідження судом при визначенні заборгованості за кредитним договором.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року 2021 року у справі № 201/10403/19.

У спірних договорах про надання кредитних послуг, що є предметом розгляду цієї справи, а саме пунктом 2.6 кредитного договору № R111.006-TEK.0031276 від 09 серпня 2013 року передбачено сплату комісії за супроводження кредиту в розмірі 1,37 % від початкової суми кредиту (а.с.20) та пунктом 2.6 кредитного договору № R111.006-TEK.0040674 від 08 січня 2014 року передбачено сплату комісії за супроводження кредиту в розмірі 1,79 % від початкової суми кредиту (а.с.29).

Такий розмір комісії також встановлений у Пам`ятках клієнта про основні параметри споживчого кредитування, підписаних ОСОБА_1 , які є невід`ємною частиною кожного з кредитних договорів (а.с.27,36).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми комісії за обслуговування кредиту за кредитним договором № R111.006-TEK.0031276 від 09 серпня 2013 року в розмірі 3 770,94 грн. та за кредитним договором № R111.006-TEK.0040674 від 08 січня 2014 року в розмірі 9 342,90 грн.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з  ОСОБА_1  на користь Публічного акціонерного товариства Банк “Траст”, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю “Оптіма Факторинг” заборгованість за кредитним договором № R111.006-TEK.0031276 від 09 серпня 2013 року в розмірі 22 839,94 грн., що складається із: основної суми заборгованості за кредитом – 16 133,25 грн.; відсотків за фактичне користування кредитом – 309,20 грн.; суми пені за прострочення платежів – 6 397,49 грн.; а також заборгованість за кредитним договором № R111.006-TEK.0040674 від 08 січня 2014 року в розмірі 68 920,42 грн., що складається із: основної суми заборгованості за кредитом – 61 665,27 грн.; відсотків за фактичне користування кредитом – 1 126,10 грн.; суми пені за прострочення платежів – 6 129,05 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення комісії за обслуговування кредиту слід відмовити.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, сплачених останнім за подачу позовної заяви пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1 376,40 грн., а з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, сплачених останнім за подачу апеляційної скарги пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 295,06 грн.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року – скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Банк “Траст”, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю “Оптіма Факторинг” до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.

Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Публічного акціонерного товариства Банк “Траст”, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю “Оптіма Факторинг” заборгованість за кредитним договором № R111.006-TEK.0031276 від 09 серпня 2013 року в розмірі 22 839,94 грн., що складається із: основної суми заборгованості за кредитом – 16 133,25 грн.; відсотків за фактичне користування кредитом – 309,20 грн.; суми пені за прострочення платежів – 6 397,49 грн.

Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Публічного акціонерного товариства Банк “Траст”, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю “Оптіма Факторинг” заборгованість за кредитним договором № R111.006-TEK.0040674 від 08 січня 2014 року в розмірі 68 920,42 грн., що складається із: основної суми заборгованості за кредитом – 61 665,27 грн.; відсотків за фактичне користування кредитом – 1 126,10 грн.; суми пені за прострочення платежів – 6 129,05 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення комісії за обслуговування кредиту – відмовити.

Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Банк “Траст”, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю “Оптіма Факторинг” судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1 376,40 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Банк “Траст”, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю “Оптіма Факторинг” на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 295,06 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 05 жовтня 2021 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко