ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року	Львів	Справа № 300/3455/20 пров. № А/857/15275/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від  23 липня 2021 року (суддя – Біньковська Н.В., м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії, зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 в листопаді 2020 року звернулася до суду з адміністративним позовом до ГУ ПФ України в Івано-Франківській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення від 28.05.2020 № 810 про відмову у призначенні пенсії та зобов`язання призначити з 04.03.2020 пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням у подвійному розмірі періоду роботи на посаді молодшої медичної сестри інфекційного відділення КНП «Районна лікарня Калуської районної ради» з 01.01.2004 р. по 03.03.2020 та в одинарному розмірі періоду навчання з 01.09.1985 по 16.07.1988 у ПТУ №15 м. Мукачево.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно, всупереч рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, прийнято рішення від 28.05.2020 №810 про відмову у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах за Списком №2. Станом на 20.05.2020 (дату звернення із заявою про призначення пенсії) вона досягла відповідного пенсійного віку (50 років), визначеного п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” для призначення пенсії за Списком №2. Вважає, що такі обов`язкові умови, як необхідний вік та стаж роботи мають застосовуватись в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020. Також зазначає, що відповідач протиправно, не зарахував позивачу у подвійному розмірі період роботи на посаді молодшої медичної сестри інфекційного відділення КНП “Районна лікарня Калуської районної ради” з 01.01.2004 по 03.03.2020, а також в одинарному розмірі період навчання у ПТУ №15 м.Мукачево з 01.09.1985 по 16.07.1988
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.07.2021 позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №810 від 28.05.2020.    Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 з 04.03.2020 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” із зарахуванням до стажу роботи у подвійному розмірі період роботи на посаді молодшої медичної сестри інфекційного відділення КНП “Районна лікарня Калуської районної ради” з 01.01.2004 по 03.03.2020 згідно статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення ”.  В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, його оскаржили Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та ОСОБА_1 , які із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення.
Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в апеляційній скарзі зазначає, що умови призначення позивачу пільгової пенсії мають визначатися на підставі Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, а не на підставі пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Також вказує на те, що не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зарахування до страхового стажу позивачки у подвійному розмірі періоду роботи на посаді молодшої медичної сестри інфекційного відділення КНП «Районна лікарня Калуської районної ради» з 01.01.2004 по 03.03.2020, оскільки з даного питання ОСОБА_1 було надано відповідь листом № 2182- 2077/В-02/8-0900/20 від 04.08.2020 та листом № 1998-1918/В-02/8-0900/20 від 16.07.2020. Дані листи-відповіді хоча і містять відомості про страховий стаж позивачки, втім без вирішення питання про призначення пенсії самостійно не створюють негативних наслідків для прав і свобод ОСОБА_1 ..
Позивач в обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги зазначає, що відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Законодавець передбачає єдину підставу для того, щоб вимагати від особи додаткові документи - у випадку, якщо в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, в інших випадках - орган ПФУ зобов`язаний зарахувати стаж на підставі записів трудової книжки. При зверненні до відповідача із заявою від 20.05.2020 ОСОБА_1 було подано оригінал трудової книжки НОМЕР_1 , у якій міститься запис №1 на сторінках 2-3 про те, що у період з 01.09.1985 по 15.07.1988 вона навчалася в СПТУ №15 м. Мукачево. Підстава внесення запису: диплом НОМЕР_2 . Поряд з цим зазначає, що додатковим підтвердженням її навчання є довідка про навчання №255 від 30.06.2020 p., видана ДНЗ «Мукачівський центр професійно-технічної освіти».
Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому покликається на правильність висновків суду першої інстанції.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому покликається на правильність висновків суду першої інстанції щодо не зарахування до страхового стажу періоду з 01.09.1985 по 15.07.1988 - навчання в Мукачівському СПТУ №15, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 20.05.2020 ОСОБА_1 , у віці 50 років, звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.
Рішенням управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №810 від 28.05.2020 позивачу відмовлено у призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Зазначено, що згідно наданих документів страховий стаж ОСОБА_1 становить 40 років 5 місяців, в тому числі стаж роботи за Списком №2 - 20 років 2 місяці, а також, із посиланням на статтю 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” наведено умови набуття права на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 жінок, які народилися з 01.10.1969 по 31.12.1970. Підставою відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.02.2020 зазначено не внесення змін до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV та відсутність порядку виконання цього рішення. Вказано, що після внесення відповідних змін пенсія призначатиметься з врахуванням змін до чинного законодавства.
Вважаючи рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області №810 від 28.05.2020 протиправним, позивач з метою захисту та відновлення своїх порушених прав звернувся з даним позов до суду.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що у розглядуваній справі до спірних правовідносин перевагу слід віддати саме тому закону, який у застосуванні є найбільш сприятливий для позивача, а саме пункт "б" ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-VIII, положення якого визнано неконституційними. Враховуючи те, що позивачем подано відповідачу разом із заявою від 20.05.2020 всі необхідні документи, при наявності всіх встановлених пунктом “б” частини 1 статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” умов для призначення пенсії на пільгових умовах, позивач не може бути позбавленою гарантованого державою Україна пенсійного забезпечення. 
Також, вказано на те, що позивачем надано належні документи які підтверджують її стаж роботи на посаді молодшої медичної сестри інфекційного відділення КНП “Районна лікарня Калуської районної ради” в період з 01.01.2004 по 03.03.2020, тому з врахуванням положень ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" такий підлягає зарахуванню в подвійному розмірі.
В підсумку зроблено висновок про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 щодо призначення пенсії з урахуванням в одинарному розмірі періоду навчання з 01.09.1985 по 16.07.1988 у ПТУ м.Мукачево, оскільки вона є передчасною, тобто такою, що заявлена для захисту права позивача, яке ще не порушено відповідачем.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII    (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV).
Так, статтею 2 Закону № 1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а)трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б)соціальні пенсії.
Відповідно до пункту «б» частини 1 статті 13 Закону № 1788-XII (у редакції від 02 березня 2015 року № 213-VIII, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зокрема, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.  До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 55 років - з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня1970 року.
Апеляційний суд звертає увагу, що до внесення змін Законом № 213-VIII у статтю 13 Закону № 1788-XII було встановлено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Тобто, Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII віковий ценз для жінок у 50 років було збільшено до 55 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу, за яким жінки, дати народження яких припадали на 01 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року набували право на пенсію по досягненню 55 років.
У свою чергу, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року № 2148-VІІІ, який набрав чинності 11 жовтня 2017 року (далі – Закон № 2148-VIII), Закон № 1058-ІV, доповнено розділом XIV1 «ПЕНСІЙНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ОКРЕМИХ КАТЕГОРІЙ ГРОМАДЯН».
Так, зокрема, згідно пункту 2 частини 2 статті 114 Закону 1058-IV (в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2148-VІІІ) на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема 55 років - з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року.
Разом з цим, Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VІІІ, у новій редакції був викладений пункт 2 розділу ХV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», де зазначалось, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.
Крім цього, в силу спеціальної вказівки у Законі України від 03 жовтня 2017 року №2148-VІІІ, наведені вище норми закону почали застосовуватись з 01 жовтня 2017 року.
Аналіз вищенаведених норми вказує на те, що з 01 жовтня 2017 року правила призначення пенсій за Списком № 2 почали регламентуватись одночасно двома законодавчими актами, а саме: пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ та пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VІІІ.
Поряд з цим, слід вказати на те, що Конституційним Судом України прийнято рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 «У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року № 213-VIII».
Так, Конституційний Суд України, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років, зазначив, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.
Особи, що належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону № 1788 у редакції до внесення змін Законом № 213. 
Відтак, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.
Таким чином, стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
Так, відповідно до пункту 1 резолютивної частини вказаного рішення, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ.
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У відповідності до пункту 3 резолютивної частини вказаного рішення застосуванню підлягають стаття13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам…».
Проаналізувавши наведене рішення Конституційного Суду України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з 23 січня 2020 року (моменту прийняття цього рішення Конституційним Судом України) існують два Закони, котрі одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком № 2, а саме: пункт «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ та пункт 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від                      03 жовтня 2017 року № 2148-VІІІ.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що вказані закони містять розбіжності в умовах призначення пенсії жінкам на пільгових умовах за Списком № 2 щодо вікового цензу, який складає 50 років, за пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, та - 55 років за пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VІІІ.
Вирішуючи питання про те, який закон необхідно застосовувати до спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
При вирішенні цього спору, суд апеляційної інстанції враховує, принцип адміністративного судочинства, як верховенство права, відповідно до якого, згідно із частиною 1 статті 6 КАС України, саме людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, у пункті 102 рішення у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (заяви № 846/16 та № 1075/16) при оцінці дотримання статті 1 Першого протоколу до Конвенції Суд повинен здійснити загальний розгляд різних інтересів, які є предметом спору, пам`ятаючи, що метою Конвенції є гарантування прав, які є «практичними та ефективними». Суд поза межами очевидного повинен дослідити реалії оскаржуваної ситуації. Така оцінка може стосуватись не лише відповідних умов компенсації, якщо ситуація схожа з тією, коли позбавляють майна, але також і поведінки сторін, у тому числі вжитих державою заходів та їх реалізації. У цьому контексті слід наголосити, що невизначеність - законодавча, адміністративна або така, що виникає із застосовної органами влади практики, - є фактором, який слід враховувати при оцінці поведінки держави (рішення у справі «Броньовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland»), заява № 31443/96, пункт 115).
Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.
Проаналізувавши наведені рішення ЄСПЛ, оскільки національне законодавство допустило неоднозначне, множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, які звертаються за призначенням пенсії на пільгових умовах за Списком № 2, зокрема пункт «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ та пункт 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VІІІ, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати найбільш сприятливий для вказаних осіб підхід.
Тобто, у розглядуваній справі, до спірних правовідносин, перевагу слід віддати саме тому закону, який у застосуванні найбільш сприятливий для позивачки, а саме пункт «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у редакції до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, положення якого визнано неконституційними, який передбачав, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Окрім того, суд апеляційної інстанції в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховує під час вирішення цього спору правову позицію, висловлену Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 360/3611/20.
Враховуючи вищезазначене колегія суддів констатує про наявність у позивача права на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
Відносно вимоги позивача призначити пенсію з урахуванням в подвійному розмірі періоду роботи з 01.01.2004 по 03.03.2020 на посаді молодшої медичної сестри інфекційного відділення КНП “Районна лікарня Калуської районної ради”, слід зазначити наступне.
Згідно з частиною 4 статті 24 Закону № 1058-ІV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Зазначене відповідає правовій позиції викладеній у постановах Верхового Суду від                  11 жовтня 2019 року у справі №329/553/17, від 04 грудня 2019 року у справі №689/872/17 та від 27 лютого 2020 року у справі №462/1713/17.
Згідно з статтею 60 Закону №1788, робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закон України “Про захист населення від інфекційних хвороб ” від 06.04.2000 №1645-III, інфекційні хвороби - розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.
Згідно з статтею 7 Закон України “Про захист населення від інфекційних хвороб” від 06.04.2000 № 1645-III, лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. У разі якщо перебіг інфекційної хвороби легкий, а епідемічна ситуація в осередку інфекційної хвороби благополучна, лікування такого хворого під систематичним медичним наглядом може здійснюватися амбулаторно, крім випадків, передбачених статтями 22, 27 і 31 цього Закону.
Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою.
Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України та Пенсійного Фонду України від 29.12.2005 №625/15-05/039-6 №10.01.09/2606 №16918/02-20, заклади охорони здоров`я: протитуберкульозні кабінети, психіатричні кабінети, кабінети інфекційних захворювань, психоневрологічні відділення, психіатричні бригади швидкої допомоги відносяться до таких, час роботи в яких зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.
Матеріалами справи, а саме записами трудової книжки, що ОСОБА_1 у період з 02.02.1994 по 01.05.1995 працювала на посаді санітарки інфекційного відділу, з 01.05.1999 переведена на посаду молодшої медичної сестри інфекційного відділення стаціонару лікарні, яку продовжувала займати на час звернення із цим позовом до суду (а.с.16-17).
Також, даний період роботи позивача підтверджується довідками КНП “Центральна районна лікарня Калуської міської та районної рад Івано-Франківської області” №431 від 20.05.2020 (а.с.19) та №885 від 18.05.2020 (а.с.18). 
При цьому, у довідці №431 від 20.05.2020 також зазначено, що позивач за період роботи працювала повний робочий день на посаді молодшої медичної сестри палатної інфекційного відділення стаціонару лікарні, що дає право на обчислення стажу в подвійному розмірі згідно ст.60 Закону України “Про пенсійне забезпечення (а.с.19).
Згідно довідки від 20.05.2020 за №432, ОСОБА_1 працювала повний робочий день в КНП “Районна лікарня Калуської районної ради” з 02.02.1994 по 27.06.2012 та з 03.10.2012 по теперішній час працює за посадою молодша медична сестра (чергова) інфекційного відділення, що передбачена Списком №2 розділ ХХIV постанови Кабінету Міністрів України №461 від 24.06.2016 (а.с. 15 зворот).
Поряд з цим, період роботи позивача на посаді молодшої медичної сестри інфекційного відділення КНП “Районна лікарня Калуської районної ради” підтверджується також результатами атестації робочих місць, зокрема висновками державної експертизи умов праці від 21.03.2006 №2344,  від 22.03.2006 №2347, від 27.11.2009 за №4926, від 22.07.2013 №1594/2 (а.с. 20, 23, 27, 30).
Таким чином, зазначеними доказами беззаперечно підтверджується підставність зарахування до стажу роботи ОСОБА_1 періоду роботи з 01.01.2004 по 03.03.2020 на посаді молодшої медичної сестри палатної інфекційного відділення стаціонару КНП “Районна лікарня Калуської районної ради” у подвійному розмірі відповідно до положень ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Щодо вимоги позивача призначити пенсію з урахуванням в одинарному розмірі періоду навчання з 01.09.1985 по 16.07.1988 у Професійно-технічному училищі №15 м. Мукачево, колегія суддів зазначає наступне.
Так, на час винесення оскаржуваного рішення період навчання позивача з 01.09.1985 по 16.07.1988 у ПТУ м. Мукачево не був зарахований пенсійним органом, а тому право позивачки на зарахування даного стажу на час звернення до суду першої інстанції уже було порушене.
Згідно із статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документами про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.
Виходячи з приписів пункту 3 Порядку №637, підтвердження трудового стажу необхідне в разі відсутності трудової книжки, необхідних записів в трудовій книжці, а також якщо містяться неправильні й неточні записи про періоди роботи.
Матеріалами справи підтверджується, що при зверненні до відповідача із заявою від 20.05.2020 р. ОСОБА_1 було подано оригінал трудової книжки НОМЕР_1 , у якій міститься запис №1 на сторінках 2-3 про те, що у період з 01.09.1985 по 15.07.1988 вона навчалася в СПТУ №15 м. Мукачево. Підстава внесення запису: диплом НОМЕР_2 .
Листом від 16.07.2020 за №1998-1918/В-02/8-0900/20 ГУ ПФ України в                            Івано-Франківській області повідомило позивача про те, що період навчання з 01.09.1985 по 15.07.1988 у Мукачівському СПТУ №15 не врахований до стажу позивача, оскільки в трудовій книжці відсутня дата видачі диплому (а.с.43).
Колегія суддів зазначає, що неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.
При цьому, відповідач виносячи оскаржуване рішення не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.
Також, Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а та від 04.09.2018 у справі № 423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Таким чином, посилання відповідача на неналежне оформлення трудової книжки, як на підставу для відмови у зарахуванні до страхового стажу періодів навчання з 01.09.1985 по 15.07.1988 у Мукачівському СПТУ №15, відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_1 є безпідставним.
При цьому, запис, внесений у її трудову книжку, повністю відповідає відомостям довідки про навчання №255 від 30.06.2020, виданої ДНЗ «Мукачівський центр професійно- технічної освіти».
Згідно з частиною 2 статті 44 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.
Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 45 “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, а саме: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Враховуючи те, що позивач подала заяву про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2 саме 20.05.2020, тобто у межах визначеного законодавством тримісячного строку, відтак підставними є вимоги позивача про призначення їй пенсії з 04.03.2020 (з наступного дня після досягнення 50-річного віку).
Отже, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що позов є підставним та підлягає задоволенню повністю.
За таких обставин, оцінивши зібрані докази у сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги позивача є підставними і обґрунтованими та спростовують висновки суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, відтак оскаржуване рішення суду відповідно до вимог статті 317 КАС України підлягає скасуванню з одночасним прийняттям постанови про задоволення адміністративного позову з наведених вище підстав.
Відповідно до ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 згідно квитанції    №ПН 215600426655 від 14.09.2020 (а. с. 1) за подання позовної заяви сплатила судовий збір у розмірі 840, 80 грн, а за подання апеляційної скарги згідно квитанцій №ПН215600426655 від 26.08.2021 та № 0.0.2281516625.1 від 27.09.2021 сплатила судовий збір у розмірі 1 261,20 грн.
Враховуючи повне задоволення позову та вимоги ст.139 КАС України, слід стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області судовий збір в розмірі 2102 грн.
Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 липня            2021 року у справі №300/3455/20 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №810 від 28.05.2020.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 з 04.03.2020 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” із зарахуванням до стажу роботи у подвійному розмірі період роботи на посаді молодшої медичної сестри інфекційного відділення КНП “Районна лікарня Калуської районної ради” з 01.01.2004 по 03.03.2020 згідно статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та в одинарному розмірі період навчання з 01.09.1985 по 16.07.1988 у ПТУ №15 м. Мукачево.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (76018, місто Івано-Франківськ, вулиця Січових Стрільців, 15, код ЄДРПОУ 20551088) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 2102 (дві тисячі сто дві) грн. судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	М. А. Пліш