справа № 370/2554/20           
головуючий у суді І інстанції Мазка Н.Б.
провадження № 22-ц/824/9632/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України
 
15 листопада  2021 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,
розглянувши у порядку письмового провадження  цивільну справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 квітня                     2021 року 
у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в:
У листопаді 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (надалі по тексту - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30 березня 2010 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. 
За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які надані йому для ознайомлення в письмовій формі, складає договір про надання банківських послуг.
Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 30 вересня                       2020 року утворилась заборгованість у розмірі 23 218 грн 17 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 20 894 грн 43 коп., заборгованість за простроченими відсотками - 2 323 грн 74 коп.
Враховуючи викладене, позивач АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 30 вересня 2020 року у розмірі  23 218 грн 17 коп. та судові витрати. 
Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 12 квітня 2021 року відмовлено у  задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції  та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що вирішуючи спір за пред`явленими вимогами, судом першої інстанції не враховані надані позивачем докази, з яких вбачається, що відповідач до отримання можливості користуватися кредитними коштами був належним чином повідомлений про умови кредитування. З моменту підписання відповідачем заяви між банком та клієнтом був укладений договір у порядку частини 1 статті 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. На підставі анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та надано кредитну картку, на який було встановлений кредитний ліміт у розмірі 3 500 грн. Відповідач після отримання картки за умовами укладеного договору здійснив дії щодо проведення її активізації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активізація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. У подальшому відповідач звертався до банку з метою перевипуску картки на новий строк. У виписці про рух коштів прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факт використання відповідачем грошових коштів, отримання ним коштів через банкомат, які у повному розмірі не повернув банку. Банківська виписка має статус первинного документа, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України   від 12 квітня 2012 року № 578/5.
АТ КБ «ПриватБанк» також вважає безпідставним висновок суду першої інстанції і в частині відмови у задоволенні вимог позивача у стягненні заборгованість за простроченими процентами, посилаючись на те, що при укладенні договору позичальник приєднався до Умов та правил надання банківських послуг та тарифів, які діяли як на момент укладення договору, так і після внесення до них змін та знаходяться у вільному доступі на офіційному сайті банку, в якій міститься умова про сплату процентів за користування кредитними коштами.
Відповідач, у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду  у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до протоколів автоматизованої зміни складу колегії суддів від 11 листопада 2021 року визначено склад колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Мостової Г.І., суддів Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.          
 
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що 30 березня 2010 року між банком ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 12).
Позичальнику (відповідачу у справі) видана платіжна картка для авторизації із встановленим кредитним лімітом, з перевипуском картки на новий строк (а.с. 10, 11).
В анкеті-заяві зазначено, що позичальник (відповідач у справі) згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, та Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, та Тарифами, які були надані для ознайомлення у письмовому вигляді.
На підтвердження обставин приєднання позичальника                       ОСОБА_1 до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», що викладені на банківському сайті, позивачем до матеріалів позовної заяви долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна COLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, розміщених на банківському сайті: www.privatbank.ua (а.с.13, 14-37). 
Доказів ознайомлення позичальника ОСОБА_1 з тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умовами і правилами надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», з якими він погодився при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, у тому числі, що почали діяти з                             01 березня 2019 року, позивачем не надано.
 
У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення грошових коштів, що встановлені договором та виникненням заборгованості станом на 30 вересня 2020 року, кредитор 03 листопада 2020 року звернувся до суду, пред`явивши вимоги про стягнення з ОСОБА_1  заборгованості за договором у  сумі 23 218 грн 17 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 20 894 грн 43 коп., заборгованість за простроченими відсотками - 2 323 грн 74 коп.
Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження одержання, використання та наявності заборгованості у позичальника ОСОБА_1 за договором кредиту.
 
Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині правового обґрунтування рішення, керуючись якими суд першої інстанції установив обставини справи, права та обов`язки сторін, з таких підстав.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 стаття 626, 628 ЦК України).
Відповідно до  статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.                    До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом - стаття 1054 ЦК України.
Кредитний договір укладається у письмовій формі - стаття 1055 ЦК України.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - частина перша, друга статті 207 ЦК України.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з цим позовом, банк подав до суду підписану анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послугу ПАТ КБ «ПриватБанк», витяг з тарифів банку, витяг з умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про видачу відповідачу кредитної картки із зазначенням її номера та строку дії, з перевипуском картки на новий строк, виписку по картковому рахунку за період з 27 лютого                       2013 року по 07 липня 2020 року (а.с. 3-4, 5-9, 10, 11, 12, 13, 14-37, 48-53). 
Разом з тим, прийнявши додані позивачем на підтвердження заявлених вимог  письмові докази, суд першої інстанції не дослідив їх у сукупності з розрахунком заборгованості та іншими доказами, які було подано до позовної заяви.
Надаючи оцінку доказам, що наявні в матеріалах справи, колегію апеляційного суду встановлено, анкета - заява від 30 березня  2010 року, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, виписка про здійснення операцій та розрахунок заборгованості вказують на те, що між учасниками справи виникли договірні правовідносин, за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_1 суму кредиту у розмірі 3 500 грн., зі збільшенням його ліміту до 22 000 грн., а останній отримав грошові кошти на платіжну картку та користувався ними (а.с. 10, 11, 12, 48-53).
Отже, встановлені фактичні обставини справи свідчать про існування між сторонами кредитних правовідносин. Кредитний договір укладений та підписаний сторонами у вигляді анкети-заяви б/н від 30 березня 2010 року, з видачею позичальнику платіжної картки для авторизації, з перевипуском картки на новий строк - до останнього дня місяця травня 2021 року, а останній отримав грошові кошти на платіжну картку та користувався ними.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір  процентів  та  порядок  їх  сплати  за   договором визначаються  в  договорі залежно від кредитного ризику,  наданого забезпечення,  попиту і пропозицій,  які  склалися  на  кредитному ринку,  строку користування кредитом,  розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений  договором  розмір  процентів  не  може  бути збільшений  банком,  іншою  фінансовою установою в односторонньому порядку.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.  
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Правовий аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що  розмір і порядок одержання процентів за користування кредитними коштами  поділяються на такі, що встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
В частині договірних зобов`язань правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - частина першою, другою статті 207 ЦК України. 
Досліджений колегію апеляційного суду укладений сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви б/н від 30 березня 2010 року у сукупності з іншими доказами не вказує на те, що умови договору містять домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, у тому числі, що почали діяти з 01 березня 2019 року.
Отже, правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про досягнення сторонами згоди щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, а тому такий договір не може бути підставою для покладення на позичальника ОСОБА_1 цивільно-правової відповідальності за невиконання позичальником умов кредитного договору в частині сплати процентів за користування кредитними коштами.
Позивач АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом у  сумі 2 323 грн 74 коп., посилається на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна COLD» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які діяли як на момент укладення договору, так і після внесення до них змін та знаходяться у вільному доступі на офіційному сайті банку, як невід`ємні частини спірного договору.
Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачем не підтверджено, що саме ці Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.
Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення, зокрема,    процентів за користування кредитом, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Отже, правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України (договір приєднання), оскільки при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону                        № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування, зокрема, щодо розміру і порядку нарахування процентів за користування кредитом.
Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставини у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що у справі, яка переглядається, заявлена вимога позивача в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у  сумі 2 323 грн 74 коп. є безпідставною та задоволенню не підлягає.
Таким чином, внесені позичальником на виконання зобов`язання платежі, що зараховані банком в рахунок сплати (погашення) процентів за користування кредитом, підлягають перерозподілу на погашення заборгованості за основним зобов`язанням.
 
Надаючи оцінку зібраним у справі доказам в частині заявленої позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту у розмірі 20 894 грн 43 коп. колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору - частина 4 статті 631 ЦК України.
Перевіряючи розмір, складові та період заборгованості в частині заявленої позивачем вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1  заборгованості за тілом кредиту у розмірі 20 894 грн 43 коп., колегією апеляційного суду встановлено, що за умовами укладеного договору позичальник зобов`язується повернути кредитору позику в межах виданого кредитного ліміту, що обліковуються на кредитній картці, з перевипуском картки на новий строк, зі строком дії - до останнього дня місяця травня 2021 року.
Деталі операцій зазначеної платіжної картки, а також розрахунок заборгованості за трьома окремими періодами вказують на те, що в межах строку кредитування за період з 27 лютого 2013 року по 30 вересня                      2020 року позичальник користувався кредитним лімітом та здійснював погашення платежів (а.с. 3-4, 5-8, 9), за розрахунком заборгованості за період з 27 лютого 2013 року по 04 червня 2015 року за позичальником борг не обліковується (а.с. 5).
Із деталей операцій по платіжній картці, що містяться у виписці про рух коштів, та іздвох наступних розрахунків заборгованості за період з                     15 червня 2015 року по 30 вересня 2019 року, з 01 жовтня 2019 року по                     30 вересня 2020 року вбачається, що починаючи з 15 червня 2015 року і до 30 вересня 2020 року позичальник продовжив користуватись кредитним лімітом та ним знято (використано) грошових коштів на суму 32 758 грн                   20 коп., з яких на виконання зобов`язання за вказаний період, у тому числі шляхом автоматичного списання кредитором коштів з карткового рахунку позичальника, станом на 07 липня 2020 року погашено 58 090 грн 39 коп., включаючи платежі, що безпідставно списані банком в рахунок погашення процентів за користування кредитом. 
За проведеними обчисленнями борг за тілом кредиту у сумі 20 894 грн 43 коп. повністю погашений позичальником ОСОБА_1 . 
З урахуванням змісту зазначених норм матеріального права та встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що в рамках укладеного та підписаного сторонами кредитного договору у вигляді анкети-заяви б/н від 30 березня 2010 року, з видачею банком кредитної картки «Універсальна», з перевипуском картки на новий строк, зі строком дії -  до останнього дня місяця травня 2021 року, позичальник ОСОБА_1 станом на 30 вересня 2020  року взяті на себе зобов`язання з повернення фактично отриманих та використаних коштів виконав, заборгованість за цією складовою у позичальника перед банком відсутня.
В межах заявленого позову в частині складової заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 2 323 грн 74 коп. вимога позивача є безпідставною та задоволенню не підлягає, оскільки аналіз умов договору сторін та зміст наведених правових норм не дає підстав для висновку про досягнення сторонами згоди щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, а тому такий договір не може бути підставою для покладення на позичальника ОСОБА_1 цивільно-правової відповідальності за невиконання позичальником умов кредитного договору в частині сплати процентів за користування кредитними коштами.
Отже, доводи апеляційної скарги позивача на законність судового рішення не впливають.
Разом з тим, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині правового обґрунтування вирішення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1  стягнення заборгованості, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. 
Оскільки судове рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 367, 369, 376, 381-384 ЦПК України та пункту 3 розділу ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  представника Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від                      12 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

 
Головуючий                                                                                     Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                          Р.В. Березовенко
                                                                    
                                                                                                    О.Ф. Лапчевська