ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 592/4105/16-ц  Номер провадження 22-ц/814/2699/21	Головуючий у 1-й інстанції Хитров  Б.В.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
       за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.
розглянув у режимі відеоконфернеції цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 01 грудня 2020 року (час ухвалення судового рішення з 16:47:57 год. до 16:50:11 год., дата виготовлення повного тексту рішення – 02 грудня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування будинковолодінням.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати відповідача знести самочинно побудовану надвірну будівлю - приміщення під гараж, майстерню, кухню на стрічковому фундаменті з використанням металопрофілю, дошок, утеплювача та інших будівельних матеріалів площею 12 x 5,5 м, висотою приблизно 4,5 м, що знаходиться на території будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Заявлені вимоги мотивував тим, що йому на праві приватної власності належить домоволодіння АДРЕСА_2 та земельна ділянка за цією адресою. Власником сусіднього домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , який у 2015 році самочинно побудував на межі земельних ділянок надвірну будівлю площею 12 x 5,5 м, висотою приблизно 4,5 м та вольєр для собаки.
На його думку, спорудження зазначених будівель та споруд здійснене з порушенням державних будівельних норм. Цим будівництвом створено перешкоди у користуванні його майном, оскільки відбулося порушення освітлення вікон у ванній кімнаті та в літній кухні. У зв`язку з цим просив позов задовольнити.

Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 18 червня 2018 року, залишеним без змін Постановою Апеляційного суду Сумської області від 30 серпня 2018 року, позов ОСОБА_2 задоволено.
Усунуто перешкоди, які чинить ОСОБА_1 у користуванні ОСОБА_2 , належним йому на праві власності домоволодінням за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести самочинно побудовану надвірну будівлю - приміщення під гараж, майстерню, кухню на стрічковому фундаменті з використанням металопрофілю, дошок, утеплювача та інших будівельних матеріалів площею 12 м х 5,5 м, висотою приблизно 4,5 м, що знаходиться на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання судових витрат.
Постановою Верховного суду від 09 січня 2020 року рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 18 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Сумської області від 30 серпня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 01 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року, позов задоволено. 
Усунуто перешкоди, які чинить ОСОБА_1 у користуванні ОСОБА_2 належним йому на праві - власності будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести самочинно побудовану надвірну будівлю - приміщення під гараж, майстерню, кухню на стрічковому фундаменті з використанням метало профілю, дошок, утеплювача та інших будівельних матеріалів площею 12x5,5 м, висотою приблизно 4,5 м, що знаходиться на території будинковолодіння, за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 551,20 грн судового збору та витрати на проведення експертиз в сумі 2 595,00 грн.
Ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми виправлено описку в рішенні Ковпаківського районного суду міста Суми від 01 грудня 2020 року, а саме дату ухвалення рішення на правильну «30 листопада 2020 року»
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що судом взагалі не з`ясовувалося питання чи можлива перебудова спірної будівлі без застосування крайньої міри знесення, таке питання не ставилося при проведенні експертиз у справі. Вважає, що усунення порушення протипожежної відстані можливо шляхом перебудови спірної будівлі: демонтажу та перенесення на потрібну по протипожежних нормах відстань 0,70-076 м однієї стіни, що ним неодноразово заявлялося суду.
Зазначав, що землевпорядна документація та державний акт на землю знаходиться у позивача, тому він повинен надати експерту необхідні документи для правильного встановлення межі земельної ділянки на місцевості та в натурі. 
Також вказував, що споруда є тимчасовою, а за відсутності доказів того, що ця споруда не є об`єктом нерухомого майна, суд першої інстанції безпідставно застосував ст. 376 ЦК України та вирішив питання про можливість застосування норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». 
Звертав увагу, що оскільки наявні у справі експертні висновки не можуть розглядатися як належні та допустимі докази для задоволення позову, то витрати понесені позивачем при їх проведенні не повинні стягуватися з відповідача.

Постановою Верховного суду від 06 жовтня 2021 року постанову Сумського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Розпорядженням голови Сумського апеляційного суду від 27 жовтня 2021року цивільна справа № 592/4105/16-ц передана на розгляд до Полтавського апеляційного суду на підставі ч.3 ст.41 ЦПК України.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:
Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права. 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки на АДРЕСА_2 (т.1 а.с.10, 14-15, 16, 17).
ОСОБА_1 є власником сусіднього домоволодіння АДРЕСА_1 (т.1 а.с.5-9, т.2 а.с.197).
Згідно листа Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області від 08 квітня 2016 року за результатами перевірки викладених у зверненні ОСОБА_2 обставин щодо будівництва приміщення на АДРЕСА_1 працівники Управління Державної архітектурно- будівельної інспекції у Сумській області склали акт перевірки від 16 грудня 2015 року та протокол про адміністративне правопорушення за частиною п`ятою статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо ОСОБА_1 (т.1 а.с.18, 64, 65-66)
16 грудня 2015 року Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області видало припис про усунення порушень та про зупинення підготовчих і будівельних робіт. (т.1 а.с.68).
Постановою Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області від 30 грудня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено штраф у розмірі 4 250,00 грн (виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання зазначених робіт, а також наведення недостовірних даних у такому повідомленні, вчинені щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), крім порушень, передбачених частиною четвертою цієї статті) (т.1 а.с.69).
Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 02 серпня 2016 року № 896 встановлено, що при будівництві надвірної будівлі - приміщення під гараж, майстерню, кухню на стрічковому фундаменті з використанням металопрофілю, дошок, утеплювача та інших будівельних матеріалів площею 12x5,5 м, висотою приблизно 4,5 м, що знаходиться на території домоволодіння АДРЕСА_1 порушено пункт 3.25 додатку 1, таблиці № 1 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування й забудова міських і сільських поселень» (т.1 а.с.71-75).
Із висновку також вбачається, що будівля (гараж, майстерня, кухня) ОСОБА_1 розташована на відстані 0,24 м і 0,3 м, що порушує пункт 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Крім того, будівля розміщена на відстані від металевої огорожі 2,48 м від житлового будинку та 2,25 м від літньої кухні, що порушує додаток 1, таблиці № 1 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Тобто надвірна будівля є перешкодою у користуванні належною позивачу земельною ділянкою та нерухомим майном.
Згідно з висновком експерта за результатами проведеної судової будівельно - технічної експертизи від 27 травня 2020 року № 1377 розташування при будівництві надвірної будівлі - приміщення під гараж, майстерню, кухню, що знаходиться на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає державним будівельним та протипожежним нормам щодо житлового будинку літ. «А-І», прибудови літ. «а», літньої кухні літ. «Б», прибудови літ. «б» у садибі № 61, належній ОСОБА_2 . Порушені пункт 3.25 таблиці № 1 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування й забудова міських і сільських поселень» (чинного на момент будівництва), пункт 6.1.41, таблиці № 15.2 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій». (т.2 а.с.154-160).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що порушення відповідачем будівельних норм та правил при будівництві спірної надвірної споруди підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2020 року № 1377 і за відсутності можливості виконання перебудови цієї будівлі, права позивача як власника сусіднього домоволодіння підлягають захисту шляхом знесення самочинно побудованої надвірної будівлі.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до ч.5 ст.411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.
У відповідності до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав, особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб чи завдати шкоди довкіллю. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням права в інших формах.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з частиною третьою статті 375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані, або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається менше незручностей. 
Планування окремої земельної ділянки, будівництво на ній будівель та споруд власниками або користувачами здійснюється з урахуванням законних інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будівель і споруд. Також враховуються містобудівні та планувальні вимоги, обмеження щодо гранично допустимої висоти будинків, мінімально допустимої відстані від об`єктів, які проектуються, до меж земельної ділянки, існуючих будівель, споруд та огорожі. 
Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Проаналізувавши наведені норми права у контексті предмету цього спору, встановлених обставин, Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2021 року зробив висновок про те, що позивач, який не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки, на якій зведені спірні будівлі, був зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав таким будівництвом, надавши відповідні докази, а також довести обґрунтованість обраного ним способу захисту – знесення спірної будівлі.
Відповідно до ст.12, ст.13, ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності, тобто суд вирішує спір у межах заявлених вимог і на підставі доказів, що подані учасниками справи, при цьому за загальним правилом обов`язок доказування покладається на сторони. 
За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовує порушення свого права власності тим, що самочинне будівництво, виконане відповідачем, призвело до порушення освітлення вікон у ванній кімнаті та в літній кухні, які знаходяться на території його домоволодіння. 
Постановою Верховного Суду від 09 січня 2020 року скасовані судові рішення у цій справі, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с.109-113). 
Під час нового судового розгляду справи у суді першої інстанції позивач подав суду висновок експерта №1377 від 27 травня 2020 року (т.2 а.с.154-171).
На вирішення експерта поставлене одне питання: чи були дотримані державні будівельні норми та протипожежні норми при будівництві надвірної будівлі по АДРЕСА_1 ? 
Висновком експерта встановлено, що будова гаражу розташована на відстані від металевої огорожі 0,24 і 0,3 м, що порушує п.3.25 ДБН 360-92**, п.6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019; на відстані 2,8 м від житлового будинку літ. «А-1», прибудови літ. «а» та 2,48 м від літньої кухні літ. «Б», 2,1 м від прибудови «б» , що порушує додаток 1, таблиця №1 ДБН 360-92**, табл..№15.2 ДБН Б.2.2-12:2019. 
Експертом зазначено, що виявлені порушення є значними, їх можливо усунути тільки шляхом переносу будови на припустимі відстані.
Окрім того, експерт виявив відсутність на даху спірної будівлі снігозадержувачів, що створює небезпеку, зокрема, для здоров`я мешканців будинку. 
Відповідач подав суду докази усунення порушення – змонтовані снігозадержувачі на даху спірної будівлі (т.2 а.с.193-193), а також заявив про готовність усунути у добровільному порядку певні недоліки за письмовою угодою з позивачем.
Інші докази стосовно предмета спору під час нового розгляду справи суду не подавалися, тобто суду не надано належних допустимих і достатніх доказів про існування технічної можливості перебудови спірного об`єкта, а також доказів про те, чи дійсно спірна будівля порушує освітлення вікон у ванній кімнаті та в літній кухні. 
У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року встановлено, що під час нового розгляду суди не виконали вказівок Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року, звернувши увагу на те, що обов`язок доведення обґрунтованості захисту прав позивача у такий спосіб, як знесення самочинної будівлі, покладено саме на нього (т.3 а.с.63). 
Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Наданими у справу доказами підтверджується лише те, що спірна самочинна будівля розміщена з порушенням будівельних і протипожежних норм у частині дотримання відстаней до будівель на суміжній земельній ділянці, які належать позивачу. 
Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.
Матеріалами справи підтверджена згода відповідача на здійснення перебудови, проте відсутні докази доброї волі позивача.
Позивачем суду не надано належних допустимих і достатніх доказів на підтвердження обґрунтованості захисту прав позивача у такий спосіб, як знесення самочинної будівлі, як і не доведено сам факт порушення освітлення вікон. 
З урахуванням встановленого апеляційний суд приходить до висновку, що заявлений позов не є обґрунтованим, у зв`язку з цим рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Пунктом третім ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог у разі часткового задоволення позову.
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена в повному обсязі, таким чином ОСОБА_1 має право на відшкодування понесених останнім судових витрат.
Витрати, понесені ОСОБА_1 під час розгляду даної справи в суді першої, апеляційної та касаційних інстанціях, підтверджуються: фіскальним чеком на суму 835,07 грн про оплату судового збору за подачу апеляційної скарги (т.2 а.с.17), фіскальним чеком на суму 1109,90 грн про оплату судового збору за подачу касаційної скарги (т.2 а.с.78), квитанцією на суму 826,80 грн про оплату судового збору за подачу апеляційної скарги (т.2 а.с.239), фіскальним чеком на суму 1109,90 грн про оплату судового збору за подачу касаційної скарги (т.3 а.с.1).
Таким чином  ОСОБА_1  має право на стягнення з ОСОБА_2  835,07 +1109,90 + 826,80 + 1109,90 = 3 881,67 грн. витрат, понесених відповідачем за час розгляду цієї справи.
Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 01 грудня 2020 року скасувати, ухваливши нове рішення по суті заявлених вимог.

ОСОБА_2  відмовити за недоведеністю у задоволенні позову до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування домоволодінням.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) 3  881(три тисячі вісімсот вісімдесят одна гривня) 67 коп. витрат понесених відповідачем за час розгляду справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 29 листопада 2021 року.

Головуючий суддя                                                  О.А. Лобов

Судді:                                                                              А.І.Дорош

                                                                                            В.М.Триголов