ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 199/1690/21 (2-а/199/33/21)	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2021 року
у справі № 199/1690/21 
за позовом ОСОБА_1 
до Інспектора роти №1 батальйону №3 Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Пономаренко Сергія Юрійовича, Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області
про визнання протиправними дій та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,- 
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Інспектора роти №1 батальйону №3 Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Пономаренко Сергія Юрійовича, Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення ДП18 № 791730 від 12 лютого 2021 року та визнати протиправними дії відповідача щодо її прийняття.
Позові вимоги обґрунтовані неправомірністю притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу правопорушення. Позивач зазначає, що оскільки порушення п. п. 9.2 та 9.4  Правил Дорожнього Руху, про яке вказував інспектор патрульної поліції, не відповідає дійсності, належним чином не засвідчений, вимога інспектора про пред`явлення документів була неправомірною, а позивач не зобов`язаний виконувати незаконну вимогу.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваної постанови з огляду на те, що позивач фактично визнав факт вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.126 КУпАП, зокрема, те, що не надав на вимогу поліцейського посвідчення водія.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована доводами, викладеними в позові. Скаржник наполягає на тому, що на місці зупинки та у відділенні поліції відповідачем не приймалась постанова про накладення адміністративного стягнення за порушення п. 9.2 та 9.4 ПДР України, що слугувала підставою для зупинки транспортного засобу, у зв`язку з чим у позивача були відсутні підстави для виконання вимог щодо пред`явлення водійського посвідчення.
Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, відповідачем - інспектором роти №1 батальйону №3 Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Пономаренко Сергієм Юрійовичем прийнято постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ДП18 № 791730 від 12 лютого 2021 року, якою до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. на підставі ч.1 ст.126 КУпАП.
За змістом вказаної постанови позивач 12.02.2021 о 00.55 год. у смт. Слобожанське по вул. Бабенко, керуючи транспортним засобом LEXUS LX 470, д.н.з. НОМЕР_1 , після зупинки на вимогу поліцейського не пред`явив посвідчення водія, чим порушив вимоги п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху.
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.
Пунктом 2.1 (а) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Відповідно до п. 2.4 (а) ПДР, на вимогу працівника міліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1 ПДР України.
Відповідно до ч.1 ст.126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Частиною 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
За загальними правилами ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.
При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.
Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з п.1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Джерела, які можуть бути доказами в справі про адміністративне правопорушення, наведені у статті 251 КУпАП. 
Відповідно до ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Спірним у цій справі є питання правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідно до ч. 1 ст. 126 КУпАП України за непред`явлення позивачем, який керував транспортним засобом, для перевірки посвідчення водія відповідної категорії.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію»  визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням  Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до статті 32 цього Закону поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах, зокрема, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.
Відповідно до статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія та на вимогу поліцейського - пред`явити його.
Отже, право органів Національної поліції перевіряти наявність посвідчення водія кореспондується із  обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такий документ. 
Позивач в обґрунтування позовних вимог вказував на те, що на момент його зупинки працівниками поліції він мав в наявності водійське посвідчення, однак не визнав за необхідне його пред`явити на вимогу поліцейського, оскільки вважав, що для цього не існувало правових підстав, адже підставою для зупинки його автомобіля слугували зовсім інші обставини, а саме: допущення ним порушень  п. 9.2 та 9.4 ПДР України.
Таким чином, факт непред`явлення водійського посвідчення на вимогу працівника поліції не заперечувався самим позивачем.
З приводу наведених доводів позивача суд апеляційної інстанції зазначає, що Закон України «Про національну поліцію» та Правила дорожнього руху встановлюють обов`язок водія, після зупинки транспортного засобу, на вимогу поліцейського пред`явити для перевірки документи незалежно від того, які обставини слугували підставою для зупинки його транспортного засобу.
В спірному випадку позивач на вимогу поліцейського посвідчення водія не пред`явив, чим порушив п. 2.4 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність відповідно до ч. 1 ст. 126 КУпАП, у зв`язку з чим є правильним висновок суду першої інстанції про правомірність оскаржуваної постанови.
Посилання позивача на не складання відносно нього постанови про накладення штрафних санкцій за порушення тих правил дорожнього руху, з приводу яких здійснено зупинку його транспортного засобу, суд апеляційної інстанції вважає помилковим,  оскільки ці обставини на характер спірних правовідносин не впливають. Словосполучення  «особа вчинила або має намір вчинити правопорушення», що міститься в п.2 ч.1 ст.32 Закону України «Про Національну поліцію» надає змогу поліцейському вимагати в особи пред`явлення нею документів незалежно від факту вчинення або ймовірного вчинення правопорушення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції також зауважує, що посилання сторін у цій справі на судову практику з зазначеної категорії справ, без врахування особливостей та обставин по конкретній справі, не може мати наслідком застосування тієї чи іншої правової позиції суду касаційної та/або апеляційної інстанції, оскільки суд надає оцінку конкретним обставинам справи у відповідності до законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Суд першої інстанції під час розгляду даної справи дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.
Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2021 року у справі № 199/1690/21  – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, оскарженню не підлягає (ст..272, ч.5 ст.328 КАС України).
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко