ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року м. Херсон
справа № 496/1467/20
провадження № 22-ц/819/971/21
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (суддя-доповідач) суддів:	Пузанової Л.В., Полікарпової О.М., Склярської І.В.,	
секретар 	Автонагова Ю.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Булах Є.М. від 10 лютого 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,
встановив:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 про стягнення боргу, зазначаючи, що 01 листопада 2018 року він уклав з відповідачем договори позики, за умовами яких передав ОСОБА_3 грошові кошти, що знаходились на його картковому рахунку у ПАТ КБ «Приватбанк», в сумі 2 000 доларів США зі сплатою процентів в розмірі 215 доларів США зі строком повернення до 01 січня 2019 року, та грошові кошти у розмірі 87 500 грн, 300 доларів США, які він зобов`язувався повернути в строк до 01 червня 2019 року, про що останній видав відповідні боргові розписки.
Посилаючись на невиконання відповідачем у визначений договором строк зобов`язань щодо повернення позики, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість у розмірі 150 000 грн шляхом їх перерахування на картковий рахунок у ПАТ КБ «Приватбанк».
Заочним рішенням суду від 10 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності між сторонами будь-яких грошових зобов`язань, які випливають із договору позики, та як наслідок - підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати грошових коштів, не відповідають обставинам справи, наданим доказам, зокрема розпискам позичальника, які складені з дотриманням вимог письмової форми і підтверджують наявність між сторонами правовідносин, що випливають із договорів позики.
Крім того зазначив, що судом при ухваленні рішення не враховано додане до позовної заяви клопотання відповідача від 30 березня 2020 року, в якому він просить стягнути з нього відповідні кошти на користь позивача шляхом перерахування з його грошового забезпечення за місцем проходження служби через фінансово-економічну службу військової частини № НОМЕР_1 щомісячно у розмірі 8 000 грн на належний позивачу картковий рахунок.
Порушення норм процесуального права вбачає в тому, що суд помилково дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення його від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як учасника бойових дій, не врахувавши позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 572/2088/17, відповідно до якої наведений спеціальний Закон не містить жодних обмежень для учасників бойових дій щодо предмета захисту порушених прав, та безпідставно застосував висловлену у інших правовідносинах позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09.10.2019 року. 
Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. Відповідач в судові засідання до суду апеляційної інстанції не з`явився, 24 вересня 2021 року направив до суду клопотання про розгляд справи без його участі, у якому зазначив про те, що він заперечує проти задоволення апеляційної скарги позивача, однак заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову чи доводів апеляційної скарги не навів.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено та не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження виниклих між сторонами правовідносин, на підставі яких позивач має право вимагати стягнення з ОСОБА_3 позики у заявленому розмірі.
В процесі розгляду справи суд встановив, що згідно із розпискою від 01 листопада 2018 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтвердив, що взяв у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у борг суму в розмірі 2000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.01.2019 року та проценти у розмірі 215 доларів США. Своїм підписом підтвердив, що розписка написана власноручно. Згідно розписки при передачі коштів були присутні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Згідно із розпискою від 01 листопада 2018 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтвердив, що взяв у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у борг суму у розмірі 87 500 грн та 300 доларів США до 01.06.2019 року, які зобов`язався повернути вчасно до 01.06.2019 року. Своїм підписом підтвердив, що розписка написана власноручно. Згідно розписки при передачі коштів були присутні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Оригінали розписок знаходяться у ОСОБА_1 та надані його представником для долучення до матеріалів справи.
Будучи обізнаним щодо відкритого за заявою ОСОБА_1 провадження у цій справі, ОСОБА_3 своїх заперечень проти позову не виклав та відзив до суду не направив; факт укладення договору позики на наведених у позовній заяві умовах не заперечував, як не заперечував і факт видачі ним боргових розписок позивачеві. 
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Згідно із частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За приписами статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що при вирішенні спорів, які виникають із договору позики, дослідженню та встановленню судом підлягають обставини щодо: передачі позикодавцем у власність позичальника грошових коштів; зобов`язань позичальника повернути позику та строків повернення позики, якщо такі встановлені умовами договору, а також щодо виконання позичальником обов`язку повернути позику.
При цьому, належними та допустимими доказами зазначених обставин є письмово укладений сторонами договір позики або боргова розписка та платіжний документ про зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця чи наявна у боржника боргова розписка, якщо позичальник доводить виконання свого зобов`язання щодо повернення позики.
Будь-які інші обставини, в тому числі джерело походження грошових коштів, які є предметом позики, не мають правового значення для правильного вирішення справ цієї категорії.
Враховуючи, що факт укладення сторонами договору позики підтверджено належними доказами-борговими розписками, які знаходяться у позикодавця, та зважаючи на те, що відповідач дійсність укладеного із позивачем договору позики не оспорює та виконання обов`язку щодо повернення позики не доводив і не доводить, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач має право вимагати стягнення з відповідача грошової суми, яка йому позичалася, у визначеному ним з врахуванням офіційного курсу іноземної валюти (доларів США, що позичалися в сумі 2 315 та 215 доларів США –процентів, право на одержання яких передбачено договором) розмірі.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок боргу, що підлягає стягненню, колегія суддів керується положеннями статті 533 ЦК України, відповідно до яких грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Відповідно до положень статті 13 ЦПК України, якою визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Оскільки позивач заявив вимоги про стягнення суми позики, в тому числі і в частині, яка надавалася у доларах США, визначивши її розмір у гривневому еквіваленті, який на час розгляду судом апеляційної інстанції цієї справи становить 66 949,30 грн (2 515 доларів США х26,62), а загальна сума позики, визначена таким чином, становить 154 449,30 грн (66 949,30+87 500), що перевищує витребувану позивачем суму, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова сума, визначена останнім (предмет спору) в розмірі 150 000 грн.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду як ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позову із наведених вище підстав.
У зв`язку з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення, відповідно до вимог частин першої та 13 статті 141 ЦПК України відповідній зміні підлягає розподіл судових витрат.
З огляду на матеріали справи та надані представниками позивача докази, судові витрати, які понесені ОСОБА_1 при вирішенні цього спору на стадії апеляційного розгляду справи, складаються із витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн (а. с. 117-122). 
Згідно із положеннями статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Правничу допомогу позивачеві відповідно до ордера від 31.03.2021 року надавав адвокат Дудченко В.М., який здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №430, виданого Херсонською обласною КДКА 05.02.2009 року, та відповідно до ордера від 17.03.2021 року- адвокат Свєтлов І.С., який здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №000299, виданого Радою адвокатів Херсонської області 23.02.2021 року (а. с.71-72, 78-79, 100).
У підтвердження умов, на яких ця допомога надавалася, представники позивача надали договір про надання правової допомоги, укладений 11.03. 2021 року між Адвокатським об`єднанням «ДК Лігал Компані» і ОСОБА_1 ; акт виконаних робіт від 31.03.2021 року із розрахунками вартості послуг за надання правової допомоги із детальним описом робіт (наданих послуг) та їх вартості з підтвердженням факту сплати ОСОБА_1 10 000 грн на рахунок Адвокатського об`єднання «ДК Лігал Компані» 16.03.2021 року.
За умовами наведеного договору сторони погодили, що за надання правової допомоги ОСОБА_1 сплачує адвокатському об`єднанню винагороду (гонорар) в розмірі 20 000 грн, з яких 10 000 грн він сплачує протягом п`яти банківських днів з моменту укладення договору та 10 000 грн- протягом п`яти банківських днів з моменту ухвалення апеляційним судом судового рішення у справі №496/1467/20 ( а. с.117-122, 130).
За загальним правилом, встановленим приписами статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи (за винятком судового збору), покладаються, зокрема на відповідача у разі задоволення позову.
Статтею 137 ЦПК України, яка регулює питання щодо витрат на професійну правничу допомогу, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини перша- шоста статті 137 ЦПК України).
Враховуючи, що розмір витрат на правничу допомогу позивачем доведено, а клопотання щодо зменшення витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, відповідачем не заявлялося та неспівмірність цих витрат не доводилася, хоча суд апеляційної інстанції на виконання вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України направив на адресу ОСОБА_3 , в тому числі за місцем його служби, копію заяви представника позивача про розподіл судових витрат із доданими до неї документами та роз`яснив як передбачене статтею 137 ЦПК України право заявити клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, так і наслідки невчинення ним відповідної процесуальної дії, колегія суддів, зважаючи на ухвалення судом апеляційної інстанції нового судового рішення про задоволення позову, вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 гривень.
Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 750 грн (1 500 грн, що підлягали сплаті при поданні позовної заяви, та 2 250 грн, сплату яких при поданні апеляційної скарги відстрочено ухвалою апеляційного суду від 12.04.2021 року).
При цьому відповідно до приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати від 09 жовтня 2019 року у справі №9901/311/19, за якими учасники бойових дій та особи, прирівняні до них (наведений статус підтверджений лише щодо позивача) звільнені від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» під час розгляду справ у всіх судових інстанціях, предметом спору у яких є порушення їхніх прав, пов`язаних з соціальним захистом, згідно із визначеним статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» переліком.
Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, який не стосується соціальних гарантій чи правового захисту ветеранів війни, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для звільнення учасників цього спору від сплати судового збору, як про це зазначив позивач, відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , задовольнити.
Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 лютого 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_3 , який проживає в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , який проживає в АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , заборгованість за договорами позики в сумі 150 000 грн (сто п`ятдесят тисяч гривень) та понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн (двадцять тисяч гривень).
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 3 750 грн (три тисячі сімсот п`ятдесят гривень).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.
Головуючий                               Л. В. Пузанова

Судді:                                                                О. М. Полікарпова

                          І. В. Склярська

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2021 року

Суддя Л. В. Пузанова