УХВАЛА

29 вересня 2021 року 
м. Київ

Справа №  916/2617/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Уркевича В. Ю., 
секретар судового засідання - Астапова Ю. В., 
розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на постанову Південно - західного апеляційного господарського суду від 18.05.2021 (колегія суддів: Діброва Г. І., Колоколов С. І., Ярош А. І.) і рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2021 (суддя Гут С. Ф.) у справі
за позовом Керівника Котовської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Кодимської міської ради Подільського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мічуріна+" про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення 282 068,49 грн, 
за участю представників:
Офісу Генерального прокурора - Гребеник І. А.,
позивача-1 - не з`явилися,
позивача-2 - не з`явилися,
відповідача-Апальков В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.          Керівник Котовської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області (далі - Писарівська сільрада) та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (далі - ГУ Держгеокадастру) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мічуріна+" (далі - ТОВ "Мічуріна+") про:
-          зобов`язання звільнити самовільно зайняті земельні ділянки площею 206,094   га та повернути їх Писарівській сільраді за актом приймання-передачі;
-          стягнути з ТОВ "Мічуріна+" на користь держави в особі Писарівської сільради шкоду у розмірі 282 068,49 грн.
2.           Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ "Мічуріна+" використовує земельні ділянки загальною площею 206,94 га із земель сільськогосподарського призначення шляхом обробітку родючого шару ґрунту сільськогосподарською технікою без правоустановлюючих документів, з огляду на що прокурор вважає, що такі земельні ділянки мають бути повернуті відповідачем сільській раді, а також має бути відшкодована відповідна шкода.
3.           03.12.2020 протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області задоволено клопотання Кодимської міської ради та замінено Писарівську сільраду на Кодимську міську раду.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
4.          Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.01.2021 у задоволенні позову відмовлено.
5.          Рішення мотивовано тим, що під час розгляду справи прокурором не було надано доказів самовільного зайняття відповідачем спірних земельних ділянок на момент подачі позову, оскільки позивач посилається лише на акт обстеження, який був складений більше ніж за півроку до звернення до суду із позовом.
6.          Суд першої інстанції також зазначив, що ним не було встановлено обставин, які б вказували на те, що спірні земельні ділянки використовує саме відповідач і протягом всього періоду, за який нарахована шкода, та якими саме доказами підтверджені ці обставини, оскільки жодних правовстановлюючих документів, які підтверджували б право комунальної власності на спірні земельні ділянки, зокрема, даних про державну реєстрацію такого права комунальної власності, із якою діюче законодавство пов`язує виникнення такого права власності, позивачем додано не було. 
7.          Водночас суд першої інстанції зазначив, що вимога про стягнення з відповідача шкоди у розмірі 282 068,49 грн також не підлягає до задоволення, оскільки у даному випадку спірна земельна ділянка не сформована як об`єкт цивільних прав в розумінні ст. 791 Земельного кодексу України, що виключає можливість обчислення розміру безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю.
8.          Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2021 рішення суду першої інстанції про відмову в позові залишено без змін з мотивів, викладених у постанові. 
9.          Постанову мотивовано тим, що наявні в матеріалах справи докази не містять необхідного об`єму інформації, яка б дала змогу ідентифікувати конкретний об`єкт, який відповідачу необхідно повернути позивачу. 
10.          Суд також зазначив про відсутність підстав для стягнення коштів, оскільки позивачем не доведено належним чином розмір заподіяної шкоди.
Короткий зміст касаційної скарги
11.          Заступник керівника Одеської обласної прокуратури у касаційній скарзі просить рішення та постанову попередніх судових інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
12.          Скарга мотивована неправильним застосуванням та порушенням судами норм чинного законодавства, зокрема, статей 83, 122, 124, 126, 212 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), а також прийняттям судових рішень без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду у справах №   1940/1655/18, №   910/2655/18, № 5011-9/336-2012, № 908/394/19 у подібних правовідносинах.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
13.          ТОВ "Мічуріна+" у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення наголошуючи, що твердження скаржника про неправильне застосування норм права є необґрунтованим. 
За змістом статті 295 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Відзив ТОВ "Мічуріна+" подано поза межами строку, встановленого в ухвалі Верховного Суду від 04.08.2021 для подання відзиву. Разом з тим враховуючи клопотання про поновлення строку, обґрунтоване наявністю поважних причин, які об`єктивно унеможливили своєчасне подання такого відзиву, колегія суддів вважає за можливе поновити цей строк.
14.          Кодимська міська рада звернулася до Верховного Суду із клопотанням, в якому просить розгляд справи здійснювати без участі її повноважного представника, рішення та постанову скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
15.          Подане Кодимською міською радою клопотання в частині вимоги щодо скасування судових рішень по суті є приєднанням до касаційної скарги.
16.          Згідно зі статтею 297 цього Кодексу учасники справи мають право приєднатися до касаційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До касаційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (частина перша). До заяви про приєднання до касаційної скарги додається документ про сплату судового збору та докази направлення заяви іншим учасникам справи (частина третя).
17.          Отже, оскільки подане Кодимською міською радою клопотання в частині вимоги щодо скасування судових рішень за своєю суттю є приєднанням до касаційної скарги, однак не додано документа про сплату судового збору, а Господарський процесуальний кодекс України не містить положень щодо надання строку для усунення недоліків стосовно приєднання до касаційної скарги, клопотання в цій частині залишається без розгляду.
Позиція Верховного Суду
18.          Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
19.          Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц.
20.          Суд апеляційної інстанції, приймаючи постанову у справі, яка оскаржується, виходив з того, що відповідно до приписів пункту 21 розділу Х перехідних положень ЗК України починаючи з 01.01.2019 землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані, тобто спірні земельні ділянки є власністю територіальної громади, а в даному випадку Кодимської міської ради, оскільки розташовані на її території. Водночас право власності на зазначені земельні ділянки у встановленому законом порядку не зареєстровано.
21.          Що стосується самого факту самовільного зайняття відповідачем вищевказаних земельних ділянок апеляційний суд зазначив, що матеріали справи містять складені 29.01.2020 ГУ Держгеокадастру акт обстеження спірних земельних ділянок № 40-ДК/6/АО/09/01-20 та акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 40-ДК/7/АП/09/01-20.
22.          Згідно з цими актами встановлено використання ТОВ "Мічуріна+" земельних ділянок орієнтовною площею 206,094 га без правоустановлюючих документів. При цьому зі змісту вказаних актів вбачається, що земельна ділянка орієнтовною площею 206,094 га фактично складається із декількох земельних ділянок також орієнтовної площі, конкретне місцезнаходження яких не визначено, зокрема шляхом визначення поворотних чи географічних точок або шляхом зазначення географічних координат таких ділянок, оскільки в актах міститься лише посилання на розташування таких ділянок поряд з іншими ділянками, які вже мають кадастрові номери.
23.          Щодо наявних в матеріалах протоколів про адміністративне правопорушення, № 40-ДК/0026П/07/01/-20, №40-ДК/0027П/07/01/-20 та № 40-ДК/0028П/07/01/-20, суд апеляційної інстанції зазначив, що вони не можуть бути беззаперечними доказами самовільного зайняття відповідачем саме спірних земельних ділянок, оскільки справа про адміністративне правопорушення № 40-ДК/0029По/08/01/-20 закрита, а судове рішення, яке б мало преюдиційне значення в даному випадку, за результатами відповідного кримінального провадження наразі відсутнє, а тому такі докази мають оцінюватись судом у сукупності із іншими доказами.
24.          Суд апеляційної інстанції проаналізувавши доказиё надані на підтвердження позову, дійшов висновку, що з таких доказів належним чином встановити, які саме земельні ділянки займає відповідач та їх площу неможливо, що виключає в даному випадку можливість задоволення позову, оскільки за своєю правовою природою позов про зобов`язання повернути самовільно зайняту земельну ділянку є негаторним, тобто позовом власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, при цьому таке майно має бути належним чином ідентифіковано.
25.          Щодо стягнення шкоди суд зазначив, що основною складовою частиною розрахунку є площа самовільно зайнятої земельної ділянки, проте розрахунок здійснений на підставі орієнтовної площі самовільно зайнятих земельних ділянок, а інших доказів, з яких можливо було б встановити конкретний розмір земельних ділянок, у матеріалах справи немає. Отже, в даному випадку оскільки позивачем не доведено належним чином розмір заподіяної шкоди, тому відсутні всі елементи цивільного правопорушення.
26.          У справі № 5011-9/336-2012 на постанову Верховного Суду від 15.01.2019 у якій міститься посилання у касаційній скарзі, розглядалася вимога про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки. Суди попередніх інстанцій, з якими погодився Верховний Суд, дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки ГБК "Весна" самовільно займає земельну ділянку площею 12 980,34 м2, розташовану за адресою: м. Київ, вул. Озерна, 5 (кадастровий номер 78:035:006), для розміщення гаражів. Факт самовільного зайняття спірної земельної ділянки був встановлений у справі № 35/472-11/184, тому не доводився знову при розгляді справи № 5011-9/336-2012 з огляду на приписи статті 35 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017), статті 75 Господарського процесуального кодексу України (у чинній редакції).
27.          У справі № 910/2655/18 розглядався позов Київської міської ради про звільнення та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки. Суди першої та апеляційної інстанції позов задовольнили. Верховний Суд рішення та постанову скасував, справу направив на новий розгляд з посиланням на те, що судами не встановлено всіх обставин справи, необхідних для правильного вирішення спору, а також не надано оцінки всім доказам, наявним в матеріалах справи. Так судами не надано оцінки проекту землеустрою, акту обстеження земельної ділянки. Судами також не з`ясовано, хто саме є власником або користувачем спірної земельної ділянки, та, відповідно, чи має місце порушення прав Київської міської ради, які підлягають захисту в судовому порядку.
28.          Таким чином, зазначені вище постанови ухвалені хоча й за правового регулювання спірних правовідносин схожого з тим, що має місце в цій справі, але з іншими підставами позову, а також за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у справі, що розглядається. Тобто, справи є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них. 
29.          У справі № 1940/1655/18 розглядався позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Руна-Інкам" до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області Деблянко Ю.І. про визнання протиправним та скасування припису. Суди попередніх інстанцій, з якими погодився Верховний Суд у задоволенні позову відмовили з тих підстав, що під час судового розгляду було встановлено користування земельною ділянкою за кадастровим номером 6110100000:05:008:0049 площею 0,1174 га, на якій знаходиться майно ТОВ "Руна-Інкам", а саме об`єкт незавершеного будівництва будівлі торгового закладу без правовстановлюючих документів, а сам припис видано державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель в межах його повноважень.
30.          Предметом позову у справі № 908/394/19 є зобов`язання звільнити за власний рахунок самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення металевої конструкції (навіс, альтанка) та повернути її за належністю Бердянській міській раді у придатному для подальшого використання стані. Рішенням суду першої інстанції позов задоволено, апеляційною інстанцією рішення місцевого господарського суду скасовано, в позові відмовлено. Верховний Суд судові рішення попередніх судових інстанцій скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав того, що апеляційне провадження у даній справі відкрито за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі. Натомість, всупереч вимог статей 262, 264 ГПК України апеляційним господарським судом не досліджено та не з`ясовано чи прийнято оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду про права, інтереси та/або обов`язки заявника апеляційної скарги та не визначено його процесуальний статус як учасника справи, що само по собі є достатньою та самостійною підставою для скасування оскаржуваної постанови. Крім того Верховний Суд наголосив, що вирішуючи зазначену справу суд апеляційної інстанції не звернув увагу на правові підстави використання спірної земельної ділянки у відповідача та інших осіб, не надав оцінки цим підставам з урахуванням вимог земельного законодавства та їх чинності на час вирішення спору.
31.          Таким чином, предмети та підстави позовів у цих справах відмінні від предмету та підстав позову та відповідно встановлених обставин у справі, яка переглядається.
32.          Отже, правовідносини у справах на які посилається скаржник, не є подібними правовідносинам у справі, що розглядається. Таким чином наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
33.          Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
34.          Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Пелевін проти України" (Pelevin v. Ukraine), заява № 24402/02, § 27, 20.05.2010).
35.          Таким чином, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
36.          Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваними для учасників судового процесу виходячи із наведених вище норм ГПК України.
37.          У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягає. 
Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на постанову Південно - західного апеляційного господарського суду від 18.05.2021 і рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2021 у справі № 916/2617/20 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                          Є. В. Краснов

Суддя                                                                                          Г. М. Мачульський

Суддя                                                                                          В. Ю. Уркевич