Справа № 357/7582/20                                                   Головуючий 1 інстанція- Цуранов А.Ю.
Провадження № 22-ц/824/10977/2021                Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А
іменем     України
 
07 жовтня 2021 року                                                                         м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Мережко М.В.,
за участю секретаря              Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною адвоката Олійник Інни Станіславівни в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Томилівська сільська рада Білоцерківського району Київської області в особі Державного реєстратора Науменко Олени Євгенівни, Головне управління Держгеокадастру у Київській області про скасування запису про реєстрацію права власності та встановлення часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку,-
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2020 року ОСОБА_3 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що йому належить 64/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , з яких 29/100 частин належить на підставі договору дарування від 04 червня 1999 року та 35/100 частин - на підставі договору довічного утримання від 04 жовтня 1999 року. Власником інших 36/100 частин житлового будинку є відповідачка ОСОБА_4 . 
Вказував, що земельна ділянка, на якій розташовано житловий будинок, площею 0,1000 га рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 31 серпня 2004 року передана у спільну сумісну власність його та попереднього власника 36/100 частин ОСОБА_2 . Однак, при виготовленні державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 076432, в ньому помилково зазначено про спільну часткову власність, що ділянка належить по 1/2 частині кожному співвласнику житлового будинку. Відповідно при оформленні 07 вересня 2006 року договору довічного утримання на 36/100 частин будинку на користь відповідачки ОСОБА_5 у договорі зазначено про передачу останній ділянки площею 0,500 га з кадастровим номером 32103000000:05:011:0012, але такої земельної ділянки не існувало. 
Зазначав, що державним реєстратором ГУ Держгеокадастру у Київській області Зик А.С. було виправлено помилку шляхом внесення в Державний земельний кадастр інформації про спільну сумісну власність на спірну земельну ділянку та сформовано повідомлення заінтересованим особам про виправлення помилки у відомостях Державного земельного
                                                                        -  2  -
кадастру № 3220239102020 від 17 лютого 2020 року, але 04 березня 2020 року реєстратор відділу у Білоцерківському районі міськрайоннного управління у Білоцерківському районі та м.Біла Церква ГУ Держгеокадастру у Київській області Музичко О.Г. вносить в Державний земельний кадастр рішення № 342 від 31 серпня 2004 року та зазначає частки у спільній власності по 1/2 частці ОСОБА_1 та ОСОБА_3 18 березня 2020 року державний реєстратор Томилівської сільської ради Науменко О.С. приймає рішення з індексним номером 51673981 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису 35989362, реєструючи право спільної часткової власності за відповідачкою ОСОБА_1 на 1/2 частину земельної ділянки. 
Посилався, що такими діями його право власності порушено, оскільки рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 31 серпня 2004 року спірна земельна ділянка передана у спільну сумісну власність без визначення часток, а тому зазначення в держвному акті на землю часток є помилковим. Вважає, що необхідно визначити частки у праві власнсоті на земельну ділянку відповідно до часток у праві власності на будинок. 
У зв'язку з наведеним просив визнати за ним право на 64/100 частин земельної ділянки кадастровим номером 32103000000:05:011:0012, відповідно до його частки у праві власності на жиловий будинок на АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_1 право на 36/100 частин земельної ділянки кадастровим номером 32103000000:05:011:0012, відповідно до її частки у праві власності на жиловий будинок на АДРЕСА_1 , внести зміни до розділу у Державному реєстрі прав, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2056871632103, запис про право власності номер 35989362, щодо відомостей про вид спільної часткової власності та розмір часток на земельну ділянку кадастровим номером 32103000000:05:011:0012, змінивши 1/2 частку на 36/100 частин земельної ділянки.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2021 року позов задоволено. 
Визнано за ОСОБА_3 право на 64/100 частин земельної ділянки з кадастровим номером 32103000000:05:011:0012, відповідно до його частки у праві власності на жиловий будинок на АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 право на 36/100 частин земельної ділянки з кадастровим номером 32103000000:05:011:0012, відповідно до її частки у праві власності на жиловий будинок на АДРЕСА_1 . Внесенро зміни до розділу у Державному реєстрі прав, реєтраційний номер об`єкта нерухомого майна 2056871632103, запис про право власності номер 35989362, щодо відомостей про вид спільної часткової власності та розмір часток на земельну ділянку з кадастровим номером 32103000000:05:011:0012, змінивши 1/2 частку на 36/100 частин земельної ділянки.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.
Скарга мотивована помилковістю зміни судом часток сторін у праві власності на земельну ділянку, оскільки як державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 076432, в якому визначено частки у праві власності на ділянку по 1/2 частині кожному співвласнику житлового будинку, так і договір довічного утримання від 07 вересня 2006 року, в якому зазначено про передачу їй ділянки площею 0,500 га є чинними. Позивач, отримавши державний акт на землю у 2004 році, не оспорював його, а тому підстави для зміни часток відсутні. Суд помилково врахував рішення державного реєстратора ГУ
                                                                        -  3  -
Держгеокадастру у Київській області Зик А.С. про внесення в Державний земельний кадастр інформації про спільну сумісну власність сторін на спірну земельну ділянку, яке проіснувало 16 днів і було скасоване 04 березня 2020 року реєстратором відділу у Білоцерківському районі міськрайоннного управління у Білоцерківському районі та м.Біла Церква ГУ Держгеокадастру у Київській області Музичко О.Г. Суд всупереч заяві відповідачки не застосував позовну давність, оскільки  позивач отримав державний акт на землю у 2004 році і знав про визначення часток. Суд не врахував, що сторони згідно діючого законодавства при приватизації набули право власності на рівні частки земельної ділянки, незалежно від часток у праві власності на будинок. Окрім того, відповідачка правомірно набула право власності на половину ділянки розміром 500 кв.м. на підставі цивільно-правової угоди. Постанова Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року не є нормативним актом, а має лише рекомендаційний характер.
Позивач ОСОБА_3 в особі представника адвоката Овчаренка Д.К. подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно  задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
В суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Олійник І.С. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області як незаконне.
Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Овчаренко Д.К. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнав, вважав обгрунтованою.
Третя особа подала заяву про розгляд спраив у її відсутність.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_3 є власником 64/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , з яких 29/100 частин належать йому на підставі договору дарування від 04 червня 1999 року та 35/100 частин - на підставі договору довічного утримання від 04 жовтня 1999 року. 
Власником 36/100 частин цього ж житлового будинку є відповідачка 

ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання від 07 вересня 2006 року, відповідно до якого  ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0500 га в межах згідно з планом, що розташована у АДРЕСА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 31 серпня 2004 року № 342 затверджено виготовлену «Технічну документацію по складанню державних актів на право власності на землю», а також площі переданих у власність громадян та в оренду земельних ділянок згідно додатку № 4. 
Згідно додатку № 4 до вказаного рішення затверджено список громадян України, яким будуть виготовлені державні акти на право спільної сумісної власності на землю згідно затвердженого технічного звіту, та договору оренди, зокрема, під № 10 зазначено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , адреса приватизації - АДРЕСА_1 , в розмірі 1000 кв.м. - для будівництва і обслуговування ж/б господарських будівель і споруд та 204 кв.м. - в оренду для будівництва і обслуговування ж/б та господарських будівель і споруд.
На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 02 листопада 2004 року від Білоцерківського міськвідділу земельних ресурсів отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 076432, де у списку співвласників земельної ділянки зазначено ОСОБА_2 з часткою обох співвласників по 1/2 частині земельної ділянки.
Згідно з витягом з Державного земельного кадастру від 17 лютого 2020 року № НВ-3218627612020 земельна ділянка з кадастровим номером 32103000000:05:011:0012 має площу 0,1000 га та належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , підстава виникнення права - рішення від 31 серпня 2004 року № 342; документ, що посвідчує право - державний акт від 02 листопада 2004 року КВ № 076432.
Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки 32103000000:05:011:0012, спірна земельна ділянка має площу 0,1000 га, межі: від А до Б - землі загального користування, від Б до В - ОСОБА_6 , від В до Г - землі Білоцерківської міської ради, від Г до А - ОСОБА_7 
17 лютого 2020 року державний кадастровий реєстратор відділу у м.Білій Церкві міськрайонного управління у Білоцерківському районі та м.Білій Церкві Головного управління Держгеокадастру у Київській області Зик А.С. направив повідомлення заінтересованим особам про виправлення помилки у відомостях Державного земельного кадастру № 3220239102020 вказавши: «Не вірно вказано ІНН ОСОБА_3 , помилково вказано часткову власність (має бути сумісна)» внесено зміни до відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянка та виготовлено новий аркуш Поземельної книги із зміненими відомостями та долучено до Поземельної книги № 32103000000:05:011:0012 від 11 листопада 2020 року за реєстраційним номером 32103000000:05:011:0012».
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 04 березня 2020 року № НВ-3218832432020, земельна ділянка з кадастровим номером 32103000000:05:011:0012 має площу 0,1000 га та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 у розмірі 1/2 частки та ОСОБА_1 у розмірі 1/2 частки, підстава виникнення права - цивільно-правовий договір від 07 вересня 2006 року № 2-5225.
18 березня 2020 року державним реєстратором Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області прийнято рішення з індексним номером 51673981 про державну реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_1 у розмірі 1/2 частки спірної земельної ділянки та внесено відомості про обтяження № 3702581 від 07.09.2006 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з ДРРПНМ від 15.06.2020 року № 212522498.
Відповідно до договору про внесення змін до договору довічного утримання (догляду) посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори
                                                                        -  5  -
Київської області Кушнір Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 2-5225, пункт 1.1 договору викладено в наступній редакції: «Відчужувач» передає у власність «Набувача» належну йому на праві приватної власності 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1000 га в межах згідно з планом, що розташована у АДРЕСА_1 .
Вказані зміни внесено до Реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягами від 27 листопада 2020 року № 234564839 та 234565227.
ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_8 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб Відділу РАЦС Білоцерківського МУЮ Київської області серії НОМЕР_1 від 29.04.2009 року.
В матеріалах справи міститься технічна документація КРФ № 4 ДП «Центр державного земельного кадастру» із землеустрою щодо складання Державних актів на право власності на землю громадянам України в межах Білоцерківської міської ради, звіт № 250.
Наведені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.
Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що оскільки вперше спірна земельна ділянка була виділена ОСОБА_3 та ОСОБА_2 рішенням міської ради від 31 серпня 2004 року на праві спільної сумісної власності без визначення конкретних часток, при цьому позивач був власником 64/100 частин житлового будинку, а відповідач ОСОБА_9 був власником 36/100 частин житлового будинку, то вказані особи набули права власності на землю пропорційно розміру їх часток у вартості будівель.
Також суд керувався тим, що в подальшому у державному акті помилково вказано часткову власність співвласників на земельну ділянку, що підтверджується повідомленням державного кадастрового реєстратора Зик А.С. № 3220239102020 від 17 лютого 2020 року. Тобто, презумпція набуття позивачем та відповідачами права власності на спірну земельну ділянку у розмірі 1/2 частки позивачем спростована, а доводи відповідачів про наявність домовленості про рівні частки у праві на землю не знайшли підтвердження в судовому засіданні.
Проте, колегія суддів не може (повністю) погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.
Відповідно до п.«в» ч.1 ст.81 ЗК України (в редакції на час приватизації земельної ділянки) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користуванння.
Згідно частин 1 та 3 ст.116 ЗК України (в редакції на час приватизації земельної ділянки) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться в тому числі у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.
Відповідно до ч.1 ст.118 ЗК України (в редакції на час приватизації земельної ділянки) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної місцевої ради за місцезнаходженням ділянки. 
Відповідно до ч.2 ст.118 ЗК України (в редакції на час приватизації земельної ділянки)  рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів і документів, що підтверджують розмір ділянки.
Згідно положень ст.ст.125, 126 ЗК України (в редакції на час приватизації земельної ділянки)  право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником
                                                            -  6  -
документа, що посвідчує право власносі та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.
Отже, за змістом даних норм, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, саме державний акт на землю був правовстановлюючим документом, який посвідчував право власності особи на земельну ділянку.
З матеріалів справи вбачається, що 02 листопада 2004 року Білоцерківським міськвідділом земельних ресурсів видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 076432, в якому зазначено, що співлвасниками земельної ділянки розміром 1000 кв.м на АДРЕСА_1 є дві особи ОСОБА_3 і ОСОБА_2 з часткою обох співвласників по 1/2 частині земельної ділянки.
Вказане право власності у встановленому законом порядку зареєстровано, що стверджується рішенням державного реєстратора Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 18 березня 2020 року з індексним номером 51673981 про державну реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_1 у розмірі 1/2 частки спірної земельної ділянки.
За таких обставин, з огляду на те, що частки сторін у праві власності на спірну земельну ділянку визначені по 1/2 частині, то підстави для їх зміни або визначення у іншому розмірі відсутні.
При цьому посилання позивача на те, що в даному випадку йдеться не про зміну часток, а про їх первинне визначення, бо рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 31 серпня 2004 року спірна ділянка передана у спільну сумісну власність суперечать матеріалам справи, зокрема виданому державному акту на землю серії КВ № 076432 від 02 листопада 2004 року, в якому визначено частки сторін у праві власності на ділянку.
Позивачем вказаний державний акт як правовстановлюючий документ сторін на земельну ділянку  (ст.ст.125, 126 ЗК України в редакції на час приватизації земельної ділянки) не оспорений, не скасований і не визнаний недійсним, а відтак підстав не брати його до уваги чи ігнорувати у суду не було.
Отже, висновки суду про те, що презумпція набуття позивачем та відповідачами права спільної часткової власності на спірну земельну ділянку по 1/2 частки позивачем спростована, без визнання недійсним державного акту на землю, є помилковими.
Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки виданий сторонам державний акт на право власності на землю серії КВ № 076432 від 02 листопада 2004 року, який згідно положень ст.ст.125, 126 ЗК України (в редакції на час приватизації земельної ділянки)визначає частки сторін у праві
                                                                        -  7  -
власності на ділянку, а відтак передбачені законом підстави для визначення часток сторін у праві власності на ділянку чи їх зміни відсутні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд в тому числі керується положеннями частини 2 ст.14 Конституції України, якою визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Право мирно володіти своїм майном та неможливість позбавлення особи свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права закріплені у статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Аналогічні положення містять статті 317, 321 ЦК України, згідно яких право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
В даному випадку задоволення вимог про встановлення (зміну) часток сторін у праві власності на спірну земельну ділянку без передбачених законом правових підстав буде означати неправомірне втручання у право власності відповідачки ОСОБА_1 на землю та протиправне позбавлення її цього права.
Доводам, викладеним у відзиві позивача на апеляційну скаргу, про те, що в даному випадку йдеться не про зміну часток, а про їх первинне визначення, бо рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 31 серпня 2004 року спірна ділянка передана у спільну сумісну власність, дана оцінка вище як необгрунтованим, оскільки у виданому державному акту на землю серії КВ № 076432 від 02 листопада 2004 року визначенні частки сторін у праві власності на ділянку. Даний державний акт не оспорений позивачем у встановленому законом порядку.
При цьому посилання позивача у відзиві на суперечність між рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 31 серпня 2004 року № 342, яким затверджено виготовлену «Технічну документацію по складанню державних актів на право власності на землю», а також площі переданих у власність громадян та в оренду земельних ділянок згідно додатку № 4, у якому вказано про виготовлення державних актів на право спільної сумісної власності на землю, не спростовують висновків апеляційного суду про відсутність підстав для визначення часток сторін у праві власності на земельну ділянку, які вже визначені у державному акті, який є правовстановлюючим документом.
Відхиляючи дані доводи відзиву, колегія суддів враховує, що відповідно до правового висновку Верховнрого Суду України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Посилання у відзиві на апеляційну скаргу щодо правильності дій державного реєстратора Зик А.С. про внесення відомостей до реєстру про спільну сумісну власність сторін та неправильність дій державного реєстратора Музичко О. яким це рішення скасоване
                                                                        -  8  -
недоречні, оскільки реєстрації станом на 2004 рік підлягав саме державний акт як правовстановлюючий документ у якому частки сторін визначені.
Доводи відзиву про відсутність підстав для застосування строку позовної давності не враховуються, оскільки апеляційний суд відмовляє у позові з підстав його необгрунтованості, що унеможливлює застосування позовної давності.
Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзивах, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на позивача витрати відповідачки по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу адвоката Олійник Інни Станіславівни в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволити.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2021 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Томилівська сільська рада Білоцерківського району Київської області в особі Державного реєстратора Науменко Олени Євгенівни, Головне управління Держгеокадастру у Київській області про скасування запису про реєстрацію права власності та встановлення часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку
Стягнути із  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1 , судовий збір в розмірі 2523 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 01 листопада 2021 року.

            Головуючий 

Судді: