ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

01 листопада 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/10273/20
Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/762/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді - Бобрової І.О.,
суддів - Євстафієва О.К., Шарапової О.Л.,
сторони справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Деснянського  районного суду м. Чернігова 10 березня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Чернігів,
дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення -10.03.2021,
У С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 19.12.2005 в розмірі 35719,16 грн та 2102 грн судових витрат.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного між сторонами договору № б/н від 19.12.2005 ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому було збільшено до 18000 грн.
При підписанні заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис у заяві. Укладений договір відповідно до ч. 1 ст. 634 є договором приєднання. 
Щодо зміни кредитного ліміту в односторонньому порядку банк керувався п.п. 3.2, 3.3 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. 
Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу право розпоряджатися кредитним лімітом у розмірі та межах, встановлених договором, проте ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, не надавав своєчасно банку грошові кошти на погашення використаного кредиту та інших витрат відповідно до умов договору, зв`язку з чим станом на 21.09.2020 утворилась заборгованість в загальній сумі 35719,16 грн, що складається із заборгованості за кредитом в сумі 29359,02 грн, заборгованості за простроченими відсотками - 6360,14 грн.
На час звернення з позовом відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань, не погашає заборгованість, чим порушує законні права та інтереси АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що стало підставою звернення для вирішення спору в судовому порядку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.03.2021 позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по кредитному договору в розмірі 29359,02 грн та 1727,63 грн судових витрат.
В іншій частині позову відмовлено.
Суд першої інстанції встановив, що у заяві відповідача від 19.12.2005 процентна ставка і комісія не зазначені, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з наданими банком Витягом з Тарифів та Витягом з Умов було ознайомлено відповідача, який при цьому погодився з ними, підписуючи заяву.
Посилаючись на правову позицію, сформульовану Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, суд зауважив, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, суд дійшов до висновку, що надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, у зв`язку з чим правові підстави для стягнення з відповідача нарахованої позивачем суми прострочених відсотків відсутні.
Водночас, враховуючи, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти в добровільному порядку відповідачем не повернуті, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити в повному обсязі, а в іншій частині рішення суду залишити без змін, стягнути з відповідача судові витрати. Вважає, що рішення районного суду в частині відмови у стягненні заборгованості прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором. 
Скаржник наголошує, що відповідно до підписаної анкети-заяви відповідач згоден, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, Правилами користування карткою, основними умовами обслуговування складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. В тексті підписаної заяви сторони погодили розмір відсоткової ставки 3% на місяць (36% на рік), погодили тип, валюту картки, тип кредитного ліміту (фінансовий фіксований), його початковий розмір, тобто сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та безпідставно відмовив у стягненні заборгованості за відсотками по кредитному договору. 
Позивач звертає увагу, що з урахуванням наявності в матеріалах справи анкети-заяви із зазначенням розміру відсотків, правові висновки ВПВС у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, на які послався суд, не можуть бути застосовані. 
  Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Судове рішення свідчить про нехтування принципами платності кредитного договору, наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та вцілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, оскільки важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів. 
Враховуючи наведене скаржник вважає, що судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині і є підставою для зміни рішення. 
Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення 29359,02  грн заборгованості за тілом кредиту не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.
Судове рішення в оскаржуваній частині вимогам ст. 263 ЦПК України не відповідає.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 було підписано заяву SAMDN20000005001207, запропоновану банком, за текстом якої вбачається, що ОСОБА_1 ознайомився та згоден з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, погодився з тим, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. В заяві відповідач виявив бажання оформити кредитну картку VISA Classic в гривневій валюті, бажаний кредитний ліміт за карткою зазначив у розмірі 2400 грн з базовою відсотковою ставкою за кредитним лімітом 3 % на місяць із розрахунку 360 днів у році, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, порядок погашення заборгованості - щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості, погашення заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватись як шляхом внесення коштів на карту клієнтом так і шляхом списання коштів з дебетної карти.   
В заяві, що підписана ОСОБА_1 зазначено, що рахунок на ім`я позичальника відкрито 19.12.2005, картка № НОМЕР_1 (а.с. 22). 
Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , датою старту карткового рахунку № НОМЕР_1 вказано 19.12.2005, після цього 09.03.2006 було встановлено кредитний ліміт 2400 грн, після неодноразової зміни кредитного ліміту, його було збільшено 24.04.2019 до максимального розміру 18000 грн, після чого 19.12.2019 зменшено до 0 грн (а. с. 21).
Згідно з довідкою банку про надання кредитних карток за кредитним договором № б/н, що був підписаний між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , йому було видано п`ять банківських карток: НОМЕР_1 , яка була відкрита 19.12.2005 з терміном дії до останнього дня грудня 2012 року, НОМЕР_2 , відкрита 04.12.2012 з терміном дії до останнього дня липня 2016 року, НОМЕР_3 , відкрита 17.06.2013 з терміном дії до останнього дня серпня 2016 року, НОМЕР_4 , відкрита 05.09.2016 з терміном дії до останнього дня липня 2020 року, НОМЕР_5 з терміном дії до останнього дня квітня 2023 року (а.с. 20).
З розрахунку, наданого банком до позовної заяви, вбачається, що станом на 21.09.2020 за вказаним кредитним договором утворилась заборгованість в розмірі 35719,16 грн, що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 29359,02 грн, заборгованості за простроченими  відсотками в сумі 6360,14 грн (а.с. 19).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно з статтею 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Свої зобов`язання перед банком ОСОБА_1 належним чином не виконував, у результаті чого виникла заборгованість. З розрахунку заборгованості та виписки за договором (а.с. 40-57) вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, а також на погашення заборгованості частково повертав надані банком кошти, останній раз здійснив поповнення своєї картки готівкою 08.04.2020  на суму 1500 грн, а 30.05.2020 відбулось автоматичнее погашення заборгованості в сумі 12,11 грн. 
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Згідно з пунктом 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу);
Отже, наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, може підтверджувати заборгованість відповідача за виданим кредитом. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02.12.2020 у справі № 161/5267/20, від 17.12.2020 у справі №278/2177/15-ц.
Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти в добровільному порядку відповідачем не повернуті, а також з огляду на приписи частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про виникнення у ОСОБА_1 договірного зобов`язання в частині повернення фактично отриманих у позивача коштів. Договір, виконаний частково, не може вважатися неукладеним (постанова ВП ВС у справі №338/180/17 від 05.06.2018).

Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив крім тіла кредиту стягнути заборгованість за простроченими відсотками. Обґрунтовуючи позов в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на «условия и правила предоставления банковских услуг» (а.с. 23-28), копію наказу «о внесении изменений в договорную базу по платежным картам, договорную базу по потребительскому кредитованию и в депозитные договора (в части погашения задолженности за счет депозитов)» № С-169 від 23.08.2006 (а.с. 29-32) як невід`ємні частини спірного договору, крім того, скаржник наголошував, що в підписаній відповідачем заяві про зазначена відсоткова ставка - 3% на місяць із розрахунку 360 днів у році, отже, на думку скаржника, сторонами погоджено умови кредитування та нарахування відсотків за користування кредитними коштами.  

Оцінюючи доводи позивача про те, що заява позичальника разом з цими Умовами та правилами становить укладений між ними кредитний договір, суд першої інстанції правильно дотримався правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, що роздруківка Умов та Правил із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача, (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. 

З доданого банком до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що банк періодично змінював процентну ставку за користування кредитними коштами, зокрема, 10.10.2015 її було збільшено до 3.6 %, 01.08.2020 - зменшено до 3,5 %, після чого до 21.09.2020 вона залишалась незмінною.
Однак, апеляційний суд звертає увагу, що боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку (постанови Верховного Суду від 14.12.2020 у справі № 515/8/18, від 14.03.2018 у справі №515/1844/16-ц).

Матеріали справи доказів належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки не містять.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що сторонами при укладенні кредитного договору було узгоджено щомісячну відсоткову ставку за кредитом у розмірі 3% на місяць із розрахунку 360 днів у році. Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку, що в заяві відповідача процентна ставка не зазначена. Доводи скаржника в цій частині є слушними.

Із наданого банком скорегованого розрахунку заборгованості (а.с. 114-130)  вбачається, що заборгованість за відсотками по кредитному договору перерахована банком виходячи із узгодженого сторонами розміру процентної ставки на рівні 3 % в місяць (36 % річних), нарахована в межах строку кредитування і складає 4286,37 грн. Перевіривши вказаний розрахунок, апеляційний суд вважає його правильним, у зв`язку з чим  позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками підлягають частковому задоволенню, сума нарахованих відсотків в розмірі 4286,37 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК». 
Контррозрахунку відповідач на спростування доводів позивача не надав.

З огляду на викладене вище, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 4286,37 грн. 

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судового збору підлягає зміні шляхом збільшення суми стягнутого судового збору з 1727,63 грн до 1979,96 грн. 
Позовні вимоги скаржника в оскаржуваній частині задоволені на 67 % (4286,37 х 100% : 6360,14 = 67). При подачі апеляційної скарги позивач сплатив - 3153 грн (а.с.88). Відповідно, з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 2112,51 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.1,4, 381-384, 389 ЦПК України,

                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 19.12.2005 за простроченими відсотками - скасувати та частково задовольнити вимоги в цій частині.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 19.12.2005 у розмірі 4286 (чотири тисячі двісті вісімдесят шість) грн 37 коп.

В задоволенні позову в частині стягнення решти заборгованості за простроченими відсотками - відмовити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 березня 2021 року в частині стягнення судового збору змінити, збільшивши суму судових витрат, що стягуються з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» з 1727,63 грн до 1979,96 грн. 

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ 14360570) 2112,51 грн судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України
  
Судді Чернігівського апеляційного суду                      
                                                                                          Боброва І.О.  

                                                                                         Євстафієва О.К.

                                                                                         Шарапової О.Л.  

                                       Повний текст постанови складений  01.11.2021.