Постанова 
Іменем України
 
23 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 722/1321/19
провадження № 61-18386св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,                             Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - Головне управління Держгеокадастру у Чернівецької області,
відповідачі:  ОСОБА_1 , державний реєстратор Новодністровської міської ради Дзюбенко Христина Петрівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Лисака І. Н., Одинака О. О.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2019 року Головне управління Держгеокадастру у Чернівецької області (далі - ГУ Держгеокадастру у Чернівецької області) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 та державного реєстратора Новодністровської міської ради Дзюбенко Х. П. про скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.
В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, щоз доповідної записки начальника міжміського управління у Сокирянському районі та                                                      м. Новодністровськ ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області, став відомий факт, що 31 серпня 2016 року рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31175869 від 31 серпня                      2016 року зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку державної форми власності площею 5,0 га (кадастровий номер 7324086000:06:001:0620), яка знаходиться на території Михалківської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства.
Згідно державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №000005 від 23 лютого 1992 року, земельна ділянка надана у довічне успадковуване володіння відповідачу ОСОБА_1 . 
Позивач зазначає що рішенням Конституційного суду України від 22 вересня             2005 року у справі № 1-17/2005 установлено, що Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року (2196-12) закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п`яти років). Однак, чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли в оренду, в цьому кодексі не здійснено. Зокрема, у даному рішенні Конституційного суду України зазначено, що це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому, в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.
Пунктом 81-1Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року              № 1127 установлено, що державна реєстрація права власності на земельну ділянку, реєстрацію якого проведено до 01 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент його набуття, проводиться за умови наявності відповідних відомостей про зареєстровані права в Державному земельному кадастрі.
Державна реєстрація права власності на земельну ділянку, реєстрацію якого не проведено до 01 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент його набуття, проводиться за умови встановлення факту переходу прав від особи, відомості про яку містяться в Державному земельному кадастрі, до особи, що заявляє свої права.
Державна реєстрація права власності на земельну ділянку, реєстрацію якого не проведено до 01 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент його набуття, якщо такі права набуті згідно з рішенням органу влади чи органу місцевого самоврядування, проводиться за умови встановлення факту відсутності відомостей про речові права інших осіб на таку земельну ділянку в Державному земельному кадастрі.
Згідно витягу з Державного земельного кадастру від 07 грудня 2015 року                               № НВ-7301257972015 у загальних відомостях про земельну ділянку форма власності на земельну ділянку площею 5,00 га (кадастровий номер 7324086000:06:001:0620) значиться як - державна власність.
Вважає, що в результаті протиправних дій відповідачів відбулось фактичне вилучення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею                  5,00 га з державної власності та її переведення у приватну власність.
Таким чином, позивач просив скасувати рішення, прийняте державним реєстратором Новодністровської міської ради Чернівецької області                 Дзюбенко Х. П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 31175869 від 31 серпня 2016 року на земельну ділянку з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства площею 5,00 га (кадастровий номер 7324086000:06:001:0620) за ОСОБА_1 . 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 15 липня                    2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що належним способом захисту прав позивача є скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, а не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав. Тому обраний позивачем спосіб захисту свого права - скасування рішення державного реєстратора, яке вичерпало свою дію, не ґрунтується на законі і не призведе до поновлення його прав. 
Також суд першої інстанції вказав на те, що позов в частині вимог до державного реєстратора Новодністровської міської ради Чернівецької області Дзюбенко Х. П. є безпідставним, оскільки відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України відповідачами можуть бути виключно фізичні і юридичні особи, а також держава.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 04 листопада 2020 року апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області задоволено частково. Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області                                    від 15 липня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову                                                         ГУ Держгеокадастру у Чернівецької області до ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно скасовано; позов ГУ Держгеокадастру у Чернівецької області до ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно задоволено; скасовано рішення, прийняте державним реєстратором Новодністровської міської ради Чернівецької області Дзюбенко Х. П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 31175869 від 31 серпня 2016 року на земельну ділянку з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства площею 5,00 га (кадастровий номер 7324086000:06:001:0620) за ОСОБА_1 .В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що державний реєстратор Новодністровської міської ради Дзюбенко Х. Б. є неналежним відповідачем у справі. Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно слід розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Суд виходив з того, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку не може бути звернена до державного реєстратора, яку позивач визначив співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема, і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. З огляду на те, що позивач заявив позов до неналежного співвідповідача - державного реєстратора Дзюбенко Х. П., апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову до державного реєстратора з наведених вище підстав.
Обґрунтовуючи позов в частині визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень, ГУ Держгеокадастру у Чернівецької області посилалося на те, що вказаним рішенням за відповідачем зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку державної форми власності.
Апеляційний суд визнав обгрунтованими позовні вимоги до ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень.За відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 , така реєстрація проведена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Апеляційним судом встановлено, що у справі, яка переглядається, правовий титул земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 5,00 га, державним реєстратором під час реєстрації змінено з державної власності у приватну незаконно, тому принцип справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами ОСОБА_1 під час скасування незаконної реєстрації не порушено.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2020 року (з урахуванням уточненої касаційної скарги) до Верховного Суду ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасуватипостанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від 04 вересня                 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18), у яких йдеться про те, що належним способом захисту порушеного права позивача є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації про державну реєстрації прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності.
ОСОБА_1 вказує, що суди проігнорували дійсний документ, який було отримано відповідачем через ЦНАП, а взяли до уваги ті, що долучено до позовної заяви, які є недійсними (витяги від 13 серпня 2015 року, від 07 грудня 2015 року).
Відповідач зазначає, що право володіння спірною земельною ділянкою набуто ним на законних підставах та у встановленому законом порядку.
Короткий зміст вимог заперечень (відзиву) на касаційну  скаргу
У березні 2021 року на адресу Верховного Суду надійшли відзиви на касаційну скаргу відповідача від ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області, у якому позивач просить залишити постанову апеляційного суду без змін, а касаційну скаргу - залишити без задоволення. Зазначає, що доводи касаційної скарги є необгрунтованими, безпідставними та такими, які не підлягають задоволенню, в той час як судом апеляційної інстанції повністю досліджено та встановлено підстави, що слугували для задоволення апеляційної скарги. 
Так, у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19 зазначено, що починаючи з 16 січня 2020 року спосіб захисту у вигляді скасування запису вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
У березні 2021 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив на касаційну скаргу, у якій відповідач просить задовольнити вимоги відповідача ( ОСОБА_1 ). Вважає, що позивач підробив доказ у справі (витяг від 07 грудня 2015 року) і в такий шахрайський спосіб намагається позбавити його законного набутого права на землю.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, щорішенням № 4 восьмої сесії ХХІ скликання Михалківської сільської ради народних депутатів надано згоду на створення селянського (фермерського) господарства відповідачу ОСОБА_1 .
Згідно копії тимчасового державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 000005 від 23 лютого 1992 року та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-7301257972015                     від 07 грудня 2015 року вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 надано у довічне успадковуване володіння 5,00 га землі в межах згідно з планом землеволодіння для ведення селянського (фермерського) господарства.
Згідно витягу з Державного земельного кадастру на земельну ділянку                                  номер НВ-7301127622015, відділом Держземагенства у Сокирянському районі Чернівецької області 13 серпня 2015 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 5,00 га, кадастровий номер 7324086000:06:001:0620, яка розташована за адресою: с. Михалкове Сокирянського району Чернівецької області, цільового призначення 1.5 «землі сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства». При цьому, у графі форма власності зазначено «Державна власність», а у відомостях про право власності/право користування зазначено про наявність права постійного користування земельною ділянкою на підставі державного акта від 23 лютого1992 року серії Б000005.
З копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 174516489 від 19 липня 2019 року встановлено, що державним реєстратором Новодністровської міської ради Чернівецької області                      Дзюбенко Х. П. 31 серпня 2016 року прийнято рішення та проведено державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку, площею 5,00 га, кадастровий номер 7324086000:06:001:0620, яка розташована за адресою: с. Михалкове Сокирянського району Чернівецької області за відповідачем ОСОБА_1 з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства.
Згідно витягу з Державного земельного кадастру на земельну ділянку                             номер НВ-7305053932019, сформованого 05 грудня 2019 року щодо вищезазначеної земельної ділянки, у графі форма власності зазначено «приватна».
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно із пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                   4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення позивачки до суду).
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року); 
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно слід розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.
Якщо судом буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, якщо наявність такого запису порушує право або інтерес позивача. Тому за позовом про скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди відповідачем є не суб`єкт держаної реєстрації прав, а особа, щодо права якої здійснено такий запис.  
Зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій підтверджують, що спір виник між позивачем і                ОСОБА_1 з приводу порушення останнім права власності держави, представником якої є позивач, на земельну ділянку внаслідок реєстрації за ним такого права.
Отже позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку не може бути звернена до державного реєстратора, яку позивач визначив співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема, і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.
Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
З огляду на те, що позивач заявив позов до неналежного співвідповідача-державного реєстратора Дзюбенко Х. П., Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про необхідність відмови у задоволенні позову до державного реєстратора з наведених вище підстав.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постановах № 915/127/18                   від 04 вересня 2018 року та № 520/13067/17 від 01 квітня 2020 року.
Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень, пред`явлені до ОСОБА_1  апеляційний суд виходив з того, що оскаржуваним рішенням за відповідачем зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку державної форми власності.
Згідно зі статтею 2 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (далі - Закон № 2009-XII) селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання переважно особистою працею членів цього господарства виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед державними, кооперативними, громадськими, зарубіжними, іншими підприємствами і організаціями, окремими громадянами представляє голова господарства. На ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею або приватної власності. З ним укладається договір на користування землею на умовах оренди, складаються також й інші документи відповідно до законодавства України.
У частині першій статті 5 Закону № 2009-ХІІ визначено, що земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надаються громадянам за їх бажанням у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду.
Згідно зі статтею 8 цього Закону після одержання Державного акта на право приватної власності або довічного успадковуваного володіння землею чи укладення договору на оренду селянське (фермерське) господарство підлягає державній реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку у довічне успадковуване володіння, приватну власність або користування. Після відведення земельної ділянки в натурі і одержання державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею, приватної власності або договору на оренду земельної ділянки та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи; одержує печатку із своїм найменуванням і адресою; відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку; вступає в ділові відносини з іншими підприємствами, установами та організаціями; визнається як самостійний товаровиробник державними і господарськими органами при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.
Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України. Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (статті 7, 8 Закону № 937-IV).
Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно із статтею 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Установлено, що ОСОБА_1 надано у довічне успадковуване володіння                 5,00 га землі для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується копією тимчасового державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б №000005 від 23 лютого 1992 року та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку                                                   НВ-7301257972015 від 07 грудня 2015 року.
Як убачається з витягу з Державного земельного кадастру на земельну ділянку номер НВ-7301127622015, відділом Держземагенства у Сокирянському районі Чернівецької області 13 серпня 2015 року проведено державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки площею 5,00 га, та у графі форма власності зазначено «державна власність», а у відомостях про право власності/право користування зазначено про наявність права постійного користування земельною ділянкою на підставі державного акту від 23 лютого1992 року серії Б000005.
Однак, 31 серпням 2016 року державний реєстратор Новодністровської міської ради Чернівецької області Дзюбенко Х. П. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 31175869 на земельну ділянку, яка є державною власністю, з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, площею 5,00 га, кадастровий номер 7324086000:06:001:0620, замість права довічного успадковуваного володіння зареєструвала за ОСОБА_1 право приватної власності на вказану земельну ділянку.
Судами установлено, що державний реєстратор Новодністровської міської ради Чернівецької області Дзюбенко Х. П. у суді першої інстанції підтвердила вказані обставини та зазначила, що нею неправильно прийнято рішення щодо реєстрації прав на земельну ділянку за ОСОБА_1 , оскільки поданий ним державний акт на право довічного успадковування володіння землею, не був належним документом для підтвердження права приватної власності.
Відповідно до статті другої Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац 4 частини п`ятої статті 3 зазначеного Закону).
Тобто, державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої заінтересованою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.
Відповідно до частини третьої статті  10 зазначеного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор: 
1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;
2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;
Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.
Частиною другою статті 18 зазначеного Закону встановлено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Відповідно до частини четвертої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Частиною третьою статті 26 зазначеного Закону встановлено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Отже, обгрунтованими є висновки апеляційного суду, що за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 , така реєстрація проведена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
У справі, яка переглядається, правовий титул земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 5,00 га, державним реєстратором під час реєстрації змінено з державної власності у приватну незаконно, тому принцип справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами ОСОБА_1 під час скасування незаконної реєстрації не порушено.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що апеляційний суд не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада                     2019 року у справі № 802/1340/18-а та від 04 вересня 2018 року у справі                                  № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18), у яких йдеться про те, що належним способом захисту порушеного права позивача є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації про державну реєстрації прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності. ОСОБА_1 вказує, що суди проігнорували дійсний документ, який було отримано відповідачем через ЦНАП, а взяли до уваги ті документи, що долучено до позовної заяви, які є недійсними (витяги від 13 серпня 2015 року, від 07 грудня 2015 року), тобто касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Також відповідач зазначає, що право володіння спірною земельною ділянкою набуто ним на законних підставах та у встановленому законом порядку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а дійшла висновку про те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Подібні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18).
Суд касаційної інстанції зазначає, що за відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.
За таких обставин, на час ухвалення рішення суду першої інстанції та постанови  апеляційного суду вимоги про скасування рішення державного реєстратора були правомірними та ефективним способом захисту права; з урахуванням змін, внесених до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто такий спосіб захисту прав позивача є дієвим та належним, його застосування призведе до відновлення порушеного права позивача.
Посилання заявника на те, що оскаржуване  судове рішення прийняте на основі підроблених доказів є необгрунтованим, оскільки ОСОБА_1 не спростував зміст цих доказів, зокрема, шляхом звернення до правоохоронних органів з метою встановлення, що такі документи є підробленими.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, тобто є необґрунтованими.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Щодо заяви про скасування постанови Великої Палати Верховного Суду
У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшла заява від ОСОБА_1 про скасування постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2019 року у справі № 824/1751/14-а, оскільки вона є репресивною по відношенню до  малозабезпечених верств населення та шкідливою для суспільства.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі                      № 824/1751/14-а (провадження № 11-291апп19) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2016 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2016 року скасовано; провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області, державного реєстратора реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області Леорда Миколи Аркадійовича, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконними та скасування рішень - закрито; роз`яснено позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.
Суд касаційної інстанції зазначає, що відповідно до частини третьої статті 419 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення,а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук