КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції Криченко  В.І.
Єдиний унікальний номер справи № 368/922/20 
Апеляційне провадження № 22-ц/824/12843/2021
 
                                                           П О С Т А Н О В А 
                                                  І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И 
 
09 грудня   2021  року                                                                        м. Київ     
                         
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого судді     - Мережко М.В.,
           суддів                         -  Савченка С.І., Верланова С.М.,
           секретар                     - Малашевський О.В. 
Розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу за  апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного  суду Київської області від  28 травня 2021 року  у  справі за позовом  ОСОБА_1   до ОСОБА_2   про визнання права власності  на частину земельної ділянки. 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -
 
В с т а н о в и в :
 
 У вересні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до суду  із позовом до ОСОБА_3 .
 Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2014 року  визнано спільною сумісною власністю  подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Поділено будинок в натурі з припиненням права спільної сумісної власності. Виділено в натурі ОСОБА_1   54/100  частин  домоволодіння, виділено в натурі  ОСОБА_3 46/100 частин домоволодіння .
Згідно з Державним актом на право власності на землю Серії І-КВ № 027070 від 24 травня 1997 року, ОСОБА_3  є власником земельної ділянки загальною площею 0,14 га, на якій розташований житловий будинок, що належить позивачу і відповідачу на праві спільної часткової власності.
Відповідно до ч. 1,4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або Ті частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Частиною 1 ст. 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
З наведених норм вбачається, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права власності на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, який на ньому розташований, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі
Відповідно до п. 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року ( справа № 713/1817/16-ц), згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.
Згідно з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 809/48/18, набуття речового права на земельну ділянку особою, яка набула права власності на розміщене на ній нерухоме майно, відбувається шляхом переходу від попереднього власника (користувача) земельної ділянки.
Таким чином, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі або споруди. Стаття 120 Земельного Кодексу  України закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю, що на ній розташована.
Як зазначає позивачка, вона  на підставі рішення суду набула право власності на частину житлового будинку, тому  має право на визнання за нею права власності на пропорційну частину земельної ділянки, яка є необхідною для обслуговування належної їй частини житлового будинку.
З огляду на вказане,  позивачка  просила  визнати за нею право власності на 54/100 частин земельної ділянки площею 0,14 га, що складає площу 0,0756 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач подав відзив. Просив відмовити в задоволенні позову, обґрунтовуючи тим, що згідно рішення народних депутатів 2 сесії 22 скликання Гребенівської сільської ради від 16/09/94 року йому  було передано у власність земельну ділянку розміром 0,14 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на території с. Гребені, Кагарлицького району, Київської області.
На підставі рішення  ОСОБА_3 , 24 травня 1997 року  було видано Державний  акт про право власності на земельну ділянку серії «І-КВ» №02070 розміром 0,1400 га для будівництва і обслуговування житлового будинку
  ОСОБА_3   згідно договору  дарування від 07 лютого 2015 року  подарував земельну ділянку  ОСОБА_2 . 
Відповідно до ч.1 ст.90 Земельного Кодексу  України власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Це право попереднього власника земельної ділянки не було обмежено і він, скористувавшись цим правом, подарував земельну ділянку мені способом передбаченим законом.
Так згідно ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Статтею 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Аналогічний висновок міститься  у Постанові Верховного Суд від 13 червня 2018 року (  справа № 398/2621/15- ц) . У  Постанові  зазначено , що  будинок позивач не придбала, а набула право власності на нього в судовому порядку. а земельна ділянка належала на праві власності іншій особі - відповідачу, який набув право власності на неї, скориставшись своїм конституційним правом на приватизацію землі, яке надається йому тільки один раз. Представник управління Держгеокадастру в Олександрійському районі також пояснила, що зазначена земельна ділянка належить відповідачу на підставі державного акта на землю, отриманого в порядку приватизації, і тому вона не може бути передана судом позивачу, оскільки передбачений інший порядок вирішення цього питання через скасування рішення сільської ради про надання відповідачу земельної ділянки і скасування державного акта на зазначену земельну ділянку і тоді позивач зможе приватизувати цю земельну, а відповідач скористується своїм правом на приватизацію в іншому місці.»
Як зазначає  відповідач , його  право власності  грунтується на законних підставах, тому  на його думку у суду   відсутні підстави   позбавити його права власності на спірну земельну ділянку.
Крім того рішення сільської ради про передачу у власність земельної ділянки  та  Державний Акт серії «I-КВ» №02070 є чинними і не скасованими.
На думку відповідача договір дарування  ним був укладений на підставах, що не суперечать закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Крім того у відзиві зазначено ,що   позивачка не надала доказів про розмір земельної ділянки в межах, необхідних для обслуговування її частини будинку відповідно до положень ст.377 ЦК України, ст.120 Земельного Кодексу  України.
 Відповідач ОСОБА_3  просив застосувати строк позовної давності,з огляду на те , що   позивачка зареєструвала своє право власності на нерухоме майно 22 червня 2017 року і з цього дня у неї  виникло право на звернення до суду за захистом порушених прав,і вона його пропустила ,подавши заяву у вересні 2020 року.
Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 14 листопада 2020 року  замінено неналежного відповідача  ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_2 ( а.с. 57) 
Рішенням  Кагарлицького  районного  суду Київської області   від  28 травня  2021 року в задоволенні позову відмовлено.
     Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, і постановити  нове рішення про  задоволення   позову. Доводи апеляційної скарги є тотожними доводам позовних вимог.
    Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
     Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  сторони  повідомлені про день та час розгляду справи  на 18 листопада  року,09 грудня  2021 року   за адресами , наявними в матеріалах справи  . Сторони  та їх представники  приймали участь у  розгляді справи в  суді апеляційної інстанції  .
 Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
      Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
    Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
 Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
 Апеляційна скарга   не  підлягає  задоволенню   з таких підстав.
  Як видно із матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2014 року   визнано спільною сумісною власністю  подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1   домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Поділено  будинок в натурі з припиненням права спільної сумісної власності. Виділено  в натурі  ОСОБА_1   54/100  частин  домоволодіння, виділено в натурі  ОСОБА_3 46/100 частин домоволодіння.
Рішенням народних депутатів 2 сесії 22 скликання Гребенівської сільської ради від 16/09/94 року ОСОБА_3   було передано у власність земельну ділянку розміром 0,14 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на території с. Гребені, Кагарлицького району, Київської області.
На підставі рішення  ОСОБА_3 , 24 травня 1997 року  було видано Державний  акт про право власності на земельну ділянку серії «І-КВ» №02070 розміром 0,1400 га для будівництва і обслуговування житлового будинку
  ОСОБА_3   згідно договору   дарування від 07 лютого 2015 року  подарував земельну ділянку  ОСОБА_2 . 
Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності   ОСОБА_2 є власником земельної ділянки  кадастровий номер 3222282801:02:328:0008 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)  за адресою : Київська область, Кагарлицький район, с.Гребені (а.с. 109).  
Відповідно до ст.377 ч.1 ЦК України ( в редакції станом на 27 червня 2008 року-час виникнення права спільної сумісної власності  подружжя на будинок), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.
Як встановлено судом першої інстанції,під  час будівництва житлового будинку подружжя ОСОБА_2 , не визначили між собою  розмір земельної ділянки який перейде від власника земельної ділянки ОСОБА_3 до ОСОБА_1 ,  в разі реалізації останньою права на визначення і виділ своє частки в спільному сумісному майні подружжя після закінчення будівництва житлового будинку , а тому у зв`язку з реалізацією останньою права на визначення і виділ своє частки в спільному сумісному майні подружжя до позивача ОСОБА_1   переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Разом з тим, відповідно до ст.81 ЦПК України позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження розміру і меж земельної ділянки необхідних для обслуговування  її частини будинку, і таких вимог не заявляла . 
 Відповідно до  ч.3 ст.49  ЦПК України позивачка до закінчення підготовчого засідання не подавала  заяв про зміну підстави позову, або  уточнення  до позову.
Вимог щодо  визнання  незаконним договору  дарування  від  07 лютого 2015 року земельної ділянки загальною площею 0,14 га. для обслуговування будівель і господарських споруд у селі Гребені Кагарлицького району Київської області з кадастровим номером 3222282801:02:328:0008 ( або визнання незаконним його в частині ), укладеного мі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ,  а  лише  просила  замінити неналежного відповідача  ОСОБА_3   на належного відповідача ОСОБА_2   , і це клопотання було задоволено судом. З огляду на вказане , договір є  дійсним . 
 Посилання позивачки  на положення ст.377 ЦК України і ст.120 Земельного Кодексу  України в редакції яка не діяла на час виникнення правовідносин (27 червня 2008 року) ,  судом першої інстанції вірно не взяті до уваги. Посилання  позивачки на висновки Верховного Суду (справа № 398/2621/15- ц від 13 червня 2018 року )  є безпідставними, оскільки   підстави  позову у вказаній справі інші.
Позивачка ОСОБА_1 , обираючи  спосіб захисту свого права, не  врахувала обставини наявності договору дарування земельної ділянки, вважала, що вказаний договір  порушує її право, натомість договір не оскаржувала, але просила  визнати за нею право власності на частину земельної ділянки,  і така вимога є  порушенням права відповідача  (Постанова Верховного Суду від 09 червня 2021 року справа  № 509/4216/16-ц).    
Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
     За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
    Відсутність порушеного  права , чи невідповідність обраного  позивачем способу  його захисту,  способам ,визначеним  законодавством є підставою  для  відмови у позові.
Із урахуванням того, що  доводи  апеляційної скарги  є ідентичними доводам   позовної заяви, яким  судом першої  інстанції надана належна оцінка, що свідчить відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи   позивачки .
 При цьому судом  апеляційної інстанції враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
 Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 367  ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.  Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду  першої інстанції в межах  доводів  апеляційної скарги та вимог заявлених  у суді першої інстанції,   відповідно до ст. 367  ЦПК України, колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення. 
Керуючись ст.ст. 365, 367, 369,374, 375, 381 - 384   ЦПК України,  суд,
 
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну  скаргу ОСОБА_1   залишити  без задоволення.   
Рішення   Кагарлицького районного  суду Київської області від 28 травня 2021 року  залишити без змін.
Постанова  суду апеляційної інстанції набирає законної сили з  дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом  тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний  текст судового рішення   виготовлений   14 грудня  2021 року .    
 
Головуючий 
 
Судді