ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" вересня 2021 р.           Справа№ 910/3716/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Скрипки  І.М.
суддів:            Тищенко А.І. 
          Михальської Ю.Б. 
 
при секретарі судового засідання Линник А.М.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 02.09.2021
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства обмеженою відповідальністю «Беніш Джі Ес Україна» 
на рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2021
у справі № 910/3716/21 (суддя Алєєва І.В.)
за позовом Адвокатського об`єднання «Поз, Солод Партнерс»
до Товариства обмеженою відповідальністю «Беніш Джі Ес Україна»
про стягнення 174 812, 50 грн.
В судовому засіданні 02.09.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.
                                                         ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021 Адвокатське об`єднання «Поз, Солод Партнерс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства обмеженою відповідальністю «Беніш Джі Ес Україна» про стягнення 174 812, 50 грн. штрафу, нарахованого внаслідок порушення договору про надання правової допомоги №1/8 від 01.06.2017 в частині оплати гонорару.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.05.2021 у справі №910/3716/21 позов задоволено. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Беніш Джі Пі Ес Україна» на користь Адвокатського об`єднання «ПОЗ, Солод Партнерс» штраф у розмірі 174 812,50 грн. та судовий збір у розмірі 2 622,19 грн.
Задовольняючи позов, суд виходив з обґрунтованості доводів позивача про  прострочення відповідачем оплати наданих на підставі Договору послуг.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач 14.06.2021 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
Апеляційна скарга обґрунтована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, зокрема, щодо строку оплати послуг за рахунками, неправильним застосуванням норм матеріального права (ч.1 ст.233 ГК України та ч.3 ст.551 ЦК України (положень законодавства щодо зменшення неустойки), висновки у рішенні щодо прострочення оплати за рахунками не відповідають обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
- суд не дослідив строк оплати за Договором, який товариство не порушувало. Пунктом 7 Угоди № 2 сторони погодили, що Клієнт оплачує гонорар у порядку відповідно до Договору до 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за місяцем, в якому надається допомога, чим підтверджує фактичне надання Об`єднанням належної допомоги своєю оплатою гонорару. Для самостійної оплати гонорару Клієнтом окреме виставлення Об`єднанням рахунку та укладення сторонами акту наданої правової допомоги (виконаних робіт) не вимагається і здійснюється виключно в цілях бухгалтерського (податкового) обліку. 
Відповідно до п. 5 Угоди № 2 Товариство та Об`єднання погодили, що за рівні проміжки часу (місяць/місячний строк) Об`єднання зобов`язане надати правову допомогу в межах 25 годин, а Товариство в свою чергу - оплатити таку правову допомогу у вигляді абонентської (фіксованої) плати у розмірі 2500 доларів США. 
Угодою № 2 та Договором не передбачено застосування Угоди до правовідносин, що виникли до її підписання (15.09.2017). 
Таким чином, перший місяць надання допомоги для цілей Угоди № 2 розпочався з 15.09.2017 - дня підписання та набрання чинності Угодою, і завершився 15.10.2017.
Відповідно, кожен наступний місячний період розпочинався 16 числа та завершувався 15 числа кожного наступного місяця. 
Оскільки пунктом 7 Угоди № 2 передбачено обов`язок товариства оплачувати послуги самостійно без рахунку до 15 числа місяця, наступного за місяцем, в якому надається допомога, Товариство оплачувало більшість рахунків за Договором навіть раніше строку, погодженого сторонами в Угоді № 2.
Встановлений пунктами 11.5 та 11.8 Правил строк оплати послуг протягом 3-х днів з дня пред`явлення до оплати рахунку не підлягає застосуванню, адже згідно п.4 Угоди №2 в Правилах погоджуються лише питання, що не передбачені в Договорі ( в тому числі і в Угоді №2). Оскільки строк оплати послуг передбачений п.7 Угоди №2, встановлений Правилами строк не застосовується.
Суд першої інстанції взагалі не дослідив та не встановив у рішенні суду, який строк оплати мав застосовуватись за Договором.
- суд не врахував наявність підстав для зменшення пені.
На переконання Товариства, розмір штрафу у цій справі підлягає зменшенню з огляду на таке: 
- на день подання Об`єднанням позову у цій справі заборгованість за Договором відсутня. Товариство сумлінно оплачувало послуги за Договором, а з боку Об`єднання протягом дії Договору були відсутні будь-які претензії стосовно нібито наявного прострочення оплати. Товариство оплатило усі послуги, надані Об`єднанням відповідно до актів наданих послуг №№1-34, що були підписані сторонами. Під час дії Договору з боку Об`єднання не існувало жодних претензій до Товариства щодо строку оплати рахунків.
- поведінка Об`єднання свідчить про намір збагатитись за рахунок стягнення з Товариства штрафних санкцій. 
- розмір штрафу є неспівмірним з платою за Договором та завданими збитками.
Об`єднання не обґрунтувало завдання йому збитків внаслідок нібито наявного прострочення оплати з боку Товариства.
На переконання Товариства, розмір штрафу, що міг би компенсувати можливі втрати Об`єднання, складає не більше 5% від плати за кожним з Рахунків.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача спростовує доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, просить її відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2021 апеляційну скаргу відповідача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 залишено апеляційну скаргу без руху з огляду на неподання належних доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі. Надано скаржнику строк не більше семи днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.
01.07.2021 від представника відповідача надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано платіжне доручення № 748 від 17.06.2021 про сплату 3933,29 грн. судового збору.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства обмеженою відповідальністю «Беніш Джі Ес Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2021 у справі № 910/3716/21, розгляд справи призначено на 02.09.2021.

Явка представників сторін
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 02.09.2021 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 02.09.2021 заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції
01.06.2017 між ТОВ «Беніш Джі Пі Ес Україна» (далі - клієнт) та АО «ПОЗ, Солод Партнерс» (далі - об`єднання) було укладено договір про надання правової допомоги №1/8 (далі - «Договір»), відповідно до п. 1 якого договір регламентує правовідносини сторін, що виникають у зв`язку з наданням об`єднанням й замовленням, прийняттям і оплатою клієнтом правової допомоги щодо представництва та захисту, іншої допомоги і інтересах клієнта, відповідно до законодавства та правил надання правової допомоги об`єднанням.
За змістом п. 6 Договору гонорар визначається сторонами в додатковій угоді до договору, а у разі її відсутності - у розмірі, визначеному об`єднанням за погодинною ставкою відповідно до правил, що оплачується клієнтом у безспірному порядку разовим платежем.
Рішенням Ради адвокатського об`єднання «Поз, Солод Партнерс» від 18.01.2016 (Протокол № 1) затверджені правила надання правової допомоги адвокатським об`єднанням «Поз, Солод Партнерс» (надалі - "Правила").
15.09.2017 сторонами укладена додаткова угода №1 до Договору, відповідно до п.п. 4, 5, 6 сторони погодили, що гонорар становить еквівалент 2 500,00 (дві тисячі п`ятсот) доларів (валюті Сполучених Штатів Америки) в гривнях (валюті України) за комерційним курсом об`єднання, що визначається об`єднанням самостійно на основі середньо-зваженого курсу продажу відповідної іноземної валюти на момент фактичного надання допомоги об`єднанням. Передбачений цією угодою гонорар визначено у спеціальному порядку у вигляді щомісячної абонентської оплати за договором, що надається в межах максимального ліміту часу, еквівалентного 50 (п`ятдесят) годин на місячний строк. При цьому, за перший місяць надання допомоги гонорар підлягає оплаті в подвійному розмірі, що обумовлено цілями допомоги. Клієнт оплачує гонорар у порядку відповідно до договору до 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, в якому надається допомога чим підтверджує фактичне надання об`єднанням належної допомоги своєю оплатою гонорару.
20.09.2017 сторонами укладена додаткова угода №2 до Договору, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти умови додаткової угоди №1 від 15.09.2017 до Договору в новій редакції.
Відповідно до п.п. 5, 6, 7 додаткової угоди №2 від 20.09.2017 до Договору сторони погодили, що гонорар становить еквівалент 2 500,00 (дві тисячі п`ятсот) доларів (валюті Сполучених Штатів Америки) в гривнях (валюті України) за комерційним курсом об`єднання, що визначається об`єднанням самостійно на основі середньо - зваженого курсу продажу відповідної іноземної валюти на момент, визначений відповідно до договору, за місяць. Гонорар підлягає оплаті клієнтом щомісячно, а за перший місяць надання допомоги сплачується у подвійному розмірі. Передбачений цією угодою гонорар визначено у спеціальному порядку у вигляді щомісячної абонентської оплати за договором, що надається в межах максимального ліміту часу, еквівалентного 25 (двадцять п`ять) годин на місячний строк. Обов`язок клієнта з оплати гонорару не залежить від мінімальної кількості часу, витраченого об`єднанням на надання допомоги, а її не надання через діяльність клієнта на розмір гонорару не впливає. Клієнт оплачує гонорар у порядку відповідно до договору до 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, в якому надається допомога, чим підтверджує фактичне надання об`єднанням належної допомоги своєю оплатою гонорару. Для самостійної оплати гонорару клієнтом окреме виставлення об`єднанням рахунку та укладення сторонами акту наданої правової допомоги (виконаних робіт) не вимагається й здійснюється виключно в цілях бухгалтерського (податкового) обліку.
Спір виник у справі у зв`язку із несвоєчасною, на думку позивача, оплатою відповідачем наданих на підставі Договору послуг, у зв`язку з чим позивач заявляє про стягнення з відповідача штраф у розмірі 174 812, 50 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.
Укладений між сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст.  173,  174,  175 Господарського кодексу України, ст. ст.  11,  202,  509 Цивільного кодексу України, і згідно  ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною 1  ст. 173 Господарського кодексу України  визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно з ч. 1  ст. 901 Цивільного кодексу України  за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
За твердженням позивача, відповідачем несвоєчасно здійснено оплату гонорару за Договором.
Сторонами підписані акти наданої правової допомоги (виконаних робіт), зокрема щодо яких, на думку позивача, існує прострочення (№11 від 13.08.2018, №12 від 24.09.2018, №15 від 22.12.2018, №16 від 22.01.2019, № 18 від 20.03.2019, та позивачем виставлено відповідачу рахунки-фактури (інвойс) №11 від 17.08.2018 на суму 70 250, 00 грн., №12 від 24.09.2018 на суму 71 000, 00 грн., №15 від 22.12.2018 на суму 70 000, 00 грн., №16 від 22.01.2019 на суму 70 000, 00 грн., №18 від 20.03.2019 на суму 68 375, 00 грн.).
В свою чергу, відповідачем здійснено оплати гонорару згідно виписки банку: оплата рахунків № 11 у розмірі 70 250, 00 грн. - 05.10.2018, № 12 у розмірі 71 000, 00 грн. - 30.11.2018, № 15 у розмірі 70 000, 00 грн. - 04.02.2019, № 16 у розмірі 70 000, 00 грн. - 70 000, 00 грн., № 18 у розмірі 68 375, 00 грн. - 21.05.2019.
Умовам п. 6 Договору сторони дійшли згоди про визначення гонорару в додатковій угоді, а у разі її відсутності - у розмірі, визначеному об`єднанням за погодинною ставкою відповідно до правил.
З метою конкретизації гонорару у фіксованому розмірі, п. 5 Угоди сторони визначили гонорар в еквіваленті 2500,00 доларів США в гривнях за комерційним курсом позивача, за місяць. Гонорар підлягав оплаті щомісячно, а за перший місяць надання Допомоги в подвійному розмірі.
За п. 6 Угоди гонорар визначено у спеціальному порядку у вигляді щомісячної абонентської оплати.
Відповідно до п. 7 Угоди відповідач зобов`язався самостійно оплати гонорар до 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за місяцем, в якому надається допомога, чим підтверджує фактичне надання належної Допомоги. Для самостійної оплати гонорару відповідачем окреме виставлення позивачем рахунку (Рахунок) та укладення сторонами акту наданої правової допомоги (виконаних робіт) (Акт) не вимагається й здійснюється виключно в цілях бухгалтерського (податкового) обліку.
За п. 11 Договору сторони погодили строк дії Договору, а позивач приступив до надання допомоги з першого дня його укладення з 01.06.2017.
В п. 10 Угоди сторони визначили, що її укладено на строк дії Договору, тобто з 01.06.2017, і до моменту припинення дії Договору.
З огляду на систематичне порушення умов Договору відповідачем, сторони уклали додаткову угоду № 3, якою змінили строк дії Договору, припинили дію окремих його умов та визнали факти порушення строків оплати гонорару.
В п. 20 додаткової угоди № 3 сторони підтвердили факт надання допомоги у повній відповідності до Договору за весь період дії (чинності) Договору (з 01.07.2017 по 16.09.2020). У зв`язку із цим підписання не підписаних Актів не потребувалось.
В Договорі сторони погодили письмово відповідальність (розмір санкцій) за Договором та збільшення строку спеціальної позовної давності її застосування.
За п. 12.1 Правил, у випадку порушення (не виконання та/або неналежне виконання) своїх зобов`язань за Договором, сторони несуть основну та додаткову відповідальність відповідно до Договору, а у непередбачених Договором випадках відповідальність, відповідно до законодавства.
За п. 12.5 Правил застосування відповідальності за Договором не позбавляє винну сторону від відповідальності за Законодавством, а застосування відповідальності за Законодавством не позбавляє винну сторону від відповідальності за Договором, а також обов`язку фактичного виконання зобов`язання за Договором.
Внаслідок прострочення оплати гонорару за Договором відповідач зобов`язаний сплатити санкції незалежно від того, чи виконав він свій обов`язок щодо оплати за Договором взагалі, після допущеного прострочення.
За п. 13.4. Правил, порушення (не виконання та/або неналежне виконання) строків виконання фінансових зобов`язань за Договором понад півмісячний строк є підставою для застосування до відповідача відповідальності у вигляді разового штрафу в розмірі 50 відсотків від суми порушеного фінансового зобов`язання.
Півмісячний строк складає 15 календарних днів з моменту настання події для оплати, що визначається за п. 1.2.2. Правил з «Місячного строку».
Оплата за всіма простроченими рахунками здійснена з порушенням строків виконання фінансових зобов`язань за Договором понад півмісячний строк.
За п. 12.4. Правил застосування одного виду відповідальності за Договором не позбавляє винну сторону від іншого виду відповідальності за Договором.
За п. 12.6. Правил сторона може бути притягнута до відповідальності за Договором та/або Законодавством протягом 3 річних строків (1095 днів, за п. 1.2.3. Правил) з моменту вчинення порушення та/або припинення (розірвання) Договору. До нарахування санкцій застосовується відповідний аналогічний строк.
Сторони закріпили письмово у Договорі збільшення строку спеціальної позовної давності, що відповідає ст. ст.  258,  259 Цивільного кодексу України.
Так, позивач набув права на стягнення штрафу протягом 1095 днів з моменту порушення Договору.
Таким чином у зв`язку з простроченням відповідачем оплати у позивача виникла    вимога про стягнення штрафу за простроченими рахунками на загальну суму 174 812,50 грн.
Дослідивши надані сторонами докази оплати гонорару (виписка з рахунку позивача) судом встановлено, що відповідачем несвоєчасно здійснено оплати за актами наданої правової допомоги (виконаних робіт) №11 від 13.08.2018, №12 від 24.09.2018, №15 від 22.12.2018, №16 від 22.01.2019, № 18 від 20.03.2019, при цьому, жодного заперечення стосовно сумм, сплачених за вказані періоди сторонами не заявлено, що свідчить про те, що кошти сплачені були в повному обсязі відповідно до встановленого умовами Договору.
Відповідно до  статті 193 Господарського кодексу України  суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1  ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Матеріалами справи підтверджується правильність нарахування до стягнення з відповідача 174 812, 50 грн. штрафу,  внаслідок порушення договору про надання правової допомоги №1/8 від 01.06.2017 в частині оплати гонорару.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі
За твердженнями відповідача, наведеними в п.3.1 апеляційної скарги, додатковою угодою №1 від 15.09.2017 (ДУ № 1)  та додатковою угодою №2 від 20.09.2017 (ДУ № 2) до договору, нібито передбачено оплату гонорару не за календарний місяць надання допомоги, а за місячний строк (30 днів).
Вказані доводи апелянта не узгоджуються з матеріалами справи виходячи з наступного.
В п. 6 Договору сторони погодили порядок визначення гонорару: відповідно до додаткової угоди, а у разі її відсутності - відповідно до Правил надання правової допомоги позивачем від 18.01.2016 (Протокол № 1), які є невід`ємним додатком до Договору, (Правила). Правила підписано обома сторонами та іншою пов`язаною з відповідачем особою.
Пунктами 5, 6 ДУ № 1 та пунктами 5, 6 ДУ № 2 сторони зафіксували й чітко визначили, що гонорар оплачується щомісячно й за місяць, починаючи з першого місяця надання правової допомоги за Договором.
Жодної згадки про будь-який інший період оплати гонорару, відмінний від календарного місяця, наприклад, з 15 числа одного місяця по 15 числа наступного місяця, про який вказує відповідач, додаткові угоди до Договору не містять.
Період визначення ліміту часу надання Допомоги як місячний строк (30 календарних днів) не є періодом оплати гонорару й на оплату розміру гонорару за Договором не впливає. Вказаний ліміт часу лише обумовлює підстави для донарахування додаткового гонорару за Правилами за надану допомогу понад ліміт.
У процесі виконання Договору відповідач сам неодноразово зазначав, що періодом оплати гонорару є конкретний календарний місяць. Це чітко вбачається з призначення платежів за Договором, що відображено у долучених до матеріалів справи виписках з банківського рахунку позивача на підставі платіжних доручень, складених безпосередньо відповідачем.
Також конкретизацію періоду, за який здійснюється оплата гонорару наведено в п. 8 та п. 9 додаткової угоди № 3 від 16.09.2020 (ДУ № 3) до Договору, де міститься чітка вказівка саме на календарний місяць, а не на будь-який інший період.
Тобто, правова допомога за Договором мала бути оплачена щомісячно за кожен календарний місяць надання правової допомоги, починаючи з дня укладення Договору - 01.06.2017 і до дня його припинення (розірвання). При чому, за червень 2017 року у розмірі 5000,00 доларів США (подвійний розмір), а за кожен наступний місяць (липень, серпень, вересень 2017 року й далі) - у розмірі 2500,00 доларів США в гривнях.
Отже, періодом, протягом якого надавалася оплачувана правова допомога за Договором та за який мала проводитись оплата гонорару є календарний місяць.
За твердженнями відповідача, наведеними в п.3.1 апеляційної скарги, додатковою угодою №1 від 15.09.2017 (ДУ № 1)  та додатковою угодою №2 від 20.09.2017 (ДУ № 2) до договору, нібито передбачено її застосування до правовідносин, що виникли до підписання ДУ № 1 (15.09.2017). 
Як вбачається з матеріалів справи, за умовами Договору (п.п. 1, 2, 4) позивач надавав правову допомогу у вигляді представництва та захисту відповідача з першого дня його укладення - 01.06.2017.
У процесі надання правової допомоги, 15.09.2017 сторони підписали складений під час підписання Договору проект ДУ № 1, що викладено в новій редакції ДУ № 2.
ДУ № 1 та ДУ № 2 містять п. 5 із вказівкою на оплату гонорару починаючи з першого місяця надання допомоги (тобто з 01.06.2017).
Пункт 9 ДУ № 1 та п. 10 ДУ № 2 містять чітку вказівку, що кожну з цих додаткових угод укладено на строк дії Договору, який обчислюється з 01.06.2017 і до дня його припинення.
Часткове припинення Договору, ДУ № 1 та ДУ № 2 відбулося 16.09.2020 за ДУ №3.
Як зазначає позивач, в подальшому правова допомога надавалась відповідачу до 31.12.2020 на загальних умовах договору та Правил й була припинена через ряд дій відповідача, направлених на ухилення від оплати гонорару і за відповідний період.
За позицією позивача, не спростованою відповідачем, саме затримкою у підписанні ДУ № 1 з боку відповідача і несплатою ним своєчасно гонорару за червень-серпень 2017 року обумовлено подвійний розмір гонорару за перший місяць надання допомоги.
Підтвердження цьому міститься в п. 8 ДУ № 1, яка передбачає набуття чинності ДУ № 1 з моменту вчинення відповідачем фактичних дій, направлених на виконання Договору. 
В п. 20 ДУ № 3 сторони визнали та окремо підтвердили факт надання Допомоги за весь період дії Договору, а також відсутність необхідності укладення актів наданої правової допомоги за будь-який з періодів (обумовлено другим реченням п. 7 ДУ № 2, за яким оплата гонорару здійснюється самостійно, без виставлення рахунку та без укладення акту наданої допомоги).
Отже, першим місяцем надання правової допомоги як за Договором, так і за ДУ № 1 та ДУ № 2 є червень 2017 року, а останнім - вересень 2020 року.
За твердженнями відповідача, наведеними в п.3.1 апеляційної скарги, відповідач оплачував більшість рахунків за договором навіть раніше строку, погодженого в ДУ № 2.
Так, пункт 7 ДУ № 2 містить чітку вказівку, що Відповідач зобов`язаний оплачувати гонорар за кожен місяць самостійно, без виставлення рахунку та без укладення сторонами акту наданої правової допомоги (виконаних робіт). Строк самостійної оплати встановлено до 15 числа місяця, наступного за місяцем, в якому надається правова допомога чим підтверджує її фактичне належне надання.
Відтак, гонорар за перший місяць надання правової допомоги (червень 2017), наступні липень та серпень 2017 року мав бути оплачений у загальному порядку відповідно до п. 9 Договору та п. 11.5. та 11.8. Правил (3 дні з моменту укладення додаткової угоди        № 1), а за вересень 2017 р. й наступні місяці - до 15 числа кожного наступного місяця.
Детальний розрахунок таких платежів та кінцевих дат оплати гонорару міститься в матеріалах справи як додаток до позовної заяви.
До конкретно заявлених у спорі актів та розрахунків позивачем проведено детальний  розрахунок, який не спростований відповідачем належними та допустимими доказами, та з якого вбачається, що самостійної оплати гонору відповідач не здійснив жодного разу.
У відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі відповідач підтверджує проведення першої оплати за договором 24.10.2017.
23.10.2017 між сторонами вперше укладено акт наданої правової допомоги (виконаних робіт) № 1 за червень 2017 року, позивачем виставлено, а відповідачем отримано рахунок-фактуру (інвойс) №1 за період першого місяця надання правової допомоги - червень 2017.
Оскільки укладення актів та виставлення рахунків за усі періоди не вимагалося, позивач обґрунтовує свої вказані вище дії тим, що таке відбулося вже після прострочення відповідачем оплати у строк, передбачений п. 7 ДУ № 2.
З огляду на викладене, твердження апелянта про своєчасне здійснення ним оплати гонорару за Договором та сумлінне виконання свого обов`язку, передбаченого Договором, не узгоджується з матеріалами справи.
За твердженнями відповідача, наведеними в п.3.2 апеляційної скарги, заборгованість за договором відсутня, поведінка позивача свідчить про його намір збагатитися, а розмір штрафу є неспівмірним з платою за Договором та збитками.
Як вбачається з тексту договору, під час його укладання сторони погодили усі його істотні умови та визначили відповідальність за їх порушення.
За п. 9 Договору питання, що не передбачені в Договорі, сторонами погоджено в Правилах, що викладені в додатку до Договору й вважаються прийнятими відповідачем за ст.ст. 641, 642 ЦК України з моменту підписання Договору.
Відповідач був обізнаний і не міг не знати про умови укладеного ним Договору та погоджених ним Правил, та про відповідальність за їх порушення.
Позивач не є єдиним адвокатським об`єднанням в м. Києві й не займає монопольного (домінуючого) положення на ринку правової допомоги, не надає послуг, необхідність яких для відповідача є примусовою.
Відповідачем погоджено розмір штрафу, передбачений п. 13.4. Правил (50 процентів від суми невиконаного фінансового зобов`язання, що триває понад 15 днів).
Погодившись із Правилами, відповідач надав позивачу гарантії того, що фактична робота адвокатів позивача та надана правова допомога буде своєчасно оплачена відповідачем, а її несвоєчасна оплата буде компенсована штрафом за Договором.
За доводами позивача, внаслідок систематичного прострочення оплати гонорару за Договором, він був змушений нести додаткові витрати на оплату праці виділених для надання правової допомоги відповідачу адвокатів, інших зовнішніх фахівців, оплату податків, зборів, інших обов`язкових платежів за рахунок залучених додаткових коштів.
Позивач доводить, а відповідач належними та допустимими доказами не спростовує, наявність у нього непогашеної заборгованості за договором, що в частині неоплаченого гонорару за період з 01.06.2020 по 15.09.2020 (підтверджену п.20 ДУ №3 від 16.09.2020) за рахунком-фактурою №36  від 29.12.2020 та завершальну правову допомогу за період з 16.09.2020 по 31.09.2020 (фактично надану та підготовлену до надання відповідно до п.3 ДУ №3 від 16.09.2020 за рахунком-фактурою №35 від 30.11.2020 складає 669  097,86 грн.
Щодо доводів апелянта не співмірності розміру штрафу з платою за Договором та завданими збитками, та компенсації можливих втрат Об`єднання не більше 5% від плати за кожним з Рахунків, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до        ст. 233 ГК України        у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3    ст. 551 ЦК України.
Так, згідно з ч. 3        ст. 551 ЦК України        розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Водночас зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми штрафу, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені    статтею 3 ЦК України    (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил    статті 86 ГПК України    на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує                відповідно до        статті 86 ГПК України        за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, а саме        статті 551 ЦК України        та 233        ГК України, неодноразово послідовно викладався    Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 12.12.2018 у справі № 921/110/18, від 14.01.2019 у справі № 925/287/18, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 27.03.2019 у справі № 912/1703/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 03.06.2019 у справі № 914/1517/18, від 23.10.2019 у справі № 917/101/19, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі № 916/545/19, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі № 911/873/19, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19 від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20.
У постановах від 12.06.2019 у справі № 904/4085/18 та від 09.10.2019 у справі №904/4083/18        Верховний Суд вказав на те, що зменшення розміру пені є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.
Слід зауважити, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.
Господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання).
Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/1.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2021 у справі №902/417/18    дійшла висновку про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і    процентів річних    за час затримки розрахунку відповідно до        статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням        конкретних обставин справи,        які мають юридичне значення,        та, зокрема,        зазначених вище        критеріїв, суд може зменшити загальний розмір неустойки, як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі        статтею 3 ЦК України        є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.
Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.
При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені        статтями 551 ЦК України        та 233        ГК України        щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 918/289/19.
За встановлених обставин справи будь-які правові підстави для зменшення розміру штрафу відсутні. 
Судом досліджено наявні у справі докази, про що зазначено в оскаржуваному рішенні, що спростовує доводи апелянта про прийняття рішення без дослідження всіх істотних обставин, що мають значення для справи.
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.
Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.     
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.
Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства обмеженою відповідальністю «Беніш Джі Ес Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2021 у справі                           № 910/3716/21.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

                                             ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства обмеженою відповідальністю «Беніш Джі Ес Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2021 у справі                           № 910/3716/21 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2021 у справі № 910/3716/21 залишити без змін.
3. Матеріали справи № 910/3716/21 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
          Повний текст постанови підписано  29.10.2021   
Головуючий суддя                                                            І.М. Скрипка 

Судді                                                                                А.І. Тищенко

                                                                                Ю.Б. Михальська