ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2021                       м. Дніпро         Справа №  904/7077/20
Центральний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач),                                           
суддів: Коваль Л.А., Паруснікова Ю.Б., 
секретар судового засідання Мацекос І.М.,
розглянувши апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2021 (повний текст складено 28.08.2021, суддя Золотарьова Я.С.) у справі                          № 904/7077/20 
за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м. Дніпро 
до Приватного підприємства "Крос-Принт", м. Дніпро 
про стягнення заборгованості у розмірі 249 654,18 грн. 

                                                  ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст обставин справи і рішення суду першої інстанції.
Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного підприємства "КРОС-ПРИНТ" про: 
-          стягнення з відповідача на користь позивача до Державного бюджету України заборгованості з орендної плати за договором оренди в розмірі 6 178,32 грн., заборгованості з орендної плати в позадоговірний період у розмірі 40 272,56 грн., неустойку в розмірі 181 090,13 грн., пеню в розмірі 22 113,17 грн.
-          виселення відповідача з державного окремого нерухомого майна приміщення в будівлі майстерні учбового корпуса площею 305,5 кв. м, розміщеного за адресою: м. Дніпро, вул. Бердянська, 5.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором оренди №12/02-3721-ОД від 01.12.2009 щодо своєчасної оплати орендної плати.  У зв`язку з цим, позивачем було направлено на адресу відповідача лист № 11-02-07098 від 03.12.2019 з повідомленням про відмову від договору оренди та його розірвання позивачем. Також було видано наказ про розірвання договору оренди з 15.01.2020, тобто з моменту одержання відповідачем листа від позивача про відмову від договору.
Позивач посилався на те, що після розірвання договору відповідачем не було повернуто об`єкт оренди (нежитлове вбудоване приміщення площею 305,5 кв.м, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бердянська, 5) за відповідним актом, у зв`язку з чим позивач нарахував до стягнення з відповідача заборгованість у загальній сумі 249 654,18 грн., з яких: заборгованість з орендної плати за договором оренди в розмірі 6 178,32 грн., заборгованість з орендної плати в позадоговірний період у розмірі 40 272,56 грн., пеня в розмірі 22 113,17 грн., неустойка у розмірі 181 090,13 грн. відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України і просив суд виселити відповідача з нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бердянська, 5.
Відповідачем визнані позовні вимоги частково, а саме: заборгованість з орендної плати у розмірі 18 183,43 грн., неустойка у розмірі 8 702,86 грн., пеня у розмірі 2 216,74 грн.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2021 у справі № 904/7077/20 позов задоволено частково: стягнуто з Приватного підприємства "Крос-Принт" на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях заборгованість з орендної плати у розмірі 18183,43 грн., неустойку у розмірі 8 702,86 грн., пеню у розмірі 2 216,74грн. та судовий збір у розмірі 436,55 грн.; в іншій частині позову відмовлено.
Рішення господарського суду першої інстанції вмотивоване наступним. 
Щодо строку дії договору суд вказав, що договір оренди не передбачає можливості розірвання договору в односторонньому порядку, навпаки, пунктом 10.3 договору встановлено, що розірвання цього договору допускаються за взаємної згоди сторін, що оформлюються додатковими угодами. Оскільки докази укладення між сторонами додаткової угоди щодо розірвання договору в матеріалах справи відсутні, суд дійшов висновку, що строк дії договору оренди – до 30.10.2020, як передбачено пунктом 10.1 договору, а не до 15.01.2020, як стверджував позивач.
Щодо вимог про стягнення орендної плати та неустойки суд вказав, що оскільки строк дії договору закінчився 30.10.2020, то вимоги позивача про стягнення неустойки з 16.01.2020 по 30.10.2020 є необґрунтованими.
Відповідно до пункту 2 додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 №611 «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину», звільняються від орендної плати за користування нерухомим державним майном орендарі, які орендують приміщення для розміщення видавництв друкованих засобів масової інформації, та видавничої продукції, що видаються українською мовою. 
Відповідач орендував у позивача приміщення для розміщення видавництва друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції, що видаються українською мовою. 
Враховуючи, що карантин в Україні запроваджено з 12.03.2020, дія карантину неодноразово продовжувалася постановами Кабінету Міністрів України і на день розгляду справи карантин не скасовано, то нарахування позивачем орендної плати за період з 12.03.2020 по 30.10.2020 є безпідставним.
Отже, підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача орендної плати у позадоговірний період у розмірі 32 294,94 грн. відсутні.
Здійснивши перерахунок, суд дійшов висновку, що обґрунтованими вимогами є стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі за договором у розмірі 18  183,43 грн., тобто до 12.03.2020.
Перевіривши розрахунок неустойки, суд вказав, що позивачем невірно обрано період нарахування, а саме не враховано, що строк дії договору закінчився 30.10.2020, тому за перерахунком суду, сума неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 8 702,86 грн. за період з 31.10.2020 по 30.11.2020.
Щодо стягнення суми пені суд вказав, що позивачем нараховано пеню за період з 22.09.2010 по 16.01.2020 в сумі 22 113,17 грн. Відповідачем заявлено про застосування строку спеціального позовної давності. Позов про стягнення пені позивачем подано 28.12.2020. Тобто, при застосуванні приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України та позовної давності до вимоги про стягнення пені, можливе стягнення пені, яка нарахована за період, який починається з 28.12.2019. Враховуючи викладене, згідно наданих позивачем розрахунків, сума пені за вказаний період (в межах позовної давності), яка підлягає задоволенню, становить 2 216,74 грн.
Щодо вимог про виселення суд зазначив, що відповідач повернув об`єкт оренди 30.11.2020, що підтверджується актом приймання-передачі від 30.11.2020, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.
2. Короткі узагальнені доводи апеляційної скарги.
Не погодившись із рішеннями місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення з відповідача плати за використання нежитлового приміщення після припинення строку договору оренди – в сумі 28 267,45 грн., неустойки 172  387,27 грн., пені 19  986,43грн., Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулось до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2021 у справі                    № 904/7077/20, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати звернути на відповідача.  
          Апеляційна скарга мотивована порушенням судом норм процесуального права в частині, що стосується повного та всебічного з`ясування обставин справи. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив наступне: 
- заборгованість відповідача з орендної плати станом на листопад 2019 складала 45 222,67 грн., що є більше, ніж 3 місячний розмір орендної плати. З метою досудового врегулювання спору, позивач направив на адресу орендаря претензію, але відповіді не отримав. Оскільки договором оренди не врегульовано питання стягнення боргу з орендної плати більше, ніж за три місяці, то відповідно до п. 10.14 договору, з урахуванням положень ст. 782 ЦК України, орендодавець 03.12.2019 звернувся до відповідача з листом-повідомленням про відмову від договору оренди та його розірвання – з 15.01.2019, тобто з моменту одержання листа відповідачем, про що позивачем видано наказ та повідомлено відповідача листом від 28.02.2020 р.
- під час ухвалення рішення судом не було прийнято до уваги факт отримання листа відповідачем та повернення рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що призвело до прийняття незаконного рішення.
- щодо розрахунку заборгованості по орендній платі: за діючим договором оренди по 15.01.2020 нарахована орендна плата в сумі 316553,09 грн., відповідачем сплачено 310  374,77 грн., тобто заборгованість відповідача станом на 15.01.2020 становила 6  178,32 грн. Виходячи з наведеного, судом не було враховано право орендодавця розірвати договір оренди з орендарем, у якого борг з орендної плати складав більше, ніж 3 місяці.
- договір оренди був розірваний 15.01.2021, тобто до початку дії карантину, тому дія Постанови КМУ від 15.07.2020 №611 на нього не поширювалась, а отже, відповідач повинен сплатити заборгованість з орендної плати з урахуванням санкцій, як це унормовано п. 3.12 договору оренди.
- акт приймання-передачі об`єкта з оренди від 30.11.2020 №12/02-3721-ОД за договором оренди від 01.12.2009р. надійшов на адресу орендодавця у лютому 2021 року, тому за період з 16.01.2020 (після розірвання договору оренди) по 30.11.2020 позивачем нарахована орендна плата після припинення договору оренди в сумі 45  272,56 грн., з якої сплачено 5000,00 грн., заборгованість складає – 40  272,56 грн.
- щодо нарахування неустойки, то у випадку невиконання орендарем обов`язку щодо повернення майна, після припинення договору, п. 10.13 договору оренди передбачає право орендодавця вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за поточний місяць користування майном за час прострочення. Тому за період з 16.01.2020 по 30.11.2020 року позивачем було нараховано до стягнення з відповідача неустойку в сумі 181  090,13 грн., проте судом така вимога задоволена частково, за період з 31.10.2020 по 30.11.2020 в сумі 8 702,86 грн., з чим не погоджується позивач.
- щодо сплати пені: згідно п. 3.8 договору оренди, несвоєчасна або не в повному обсязі перерахована орендна плата підлягає індексації і стягується у визначеному п. 3.6 співвідношенні, з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, включаючи дату оплати. За несвоєчасну оплату за договором оренди позивачем нарахована пеня 23  140,07 грн. за весь період дії договору оренди, відповідач сплатив 1  026,90 грн., тому сума заборгованості з неоплаченої пені складає 22  113,17 грн.
- одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Враховуючи наведене, господарським судом не було враховано всі вищезазначені обставини, що призвело до ухвалення судового рішення з порушенням ст. 86 ГПК України. 
3. Узагальнені доводи інших учасників справи.
Відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення – без змін, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.10.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2021 у справі № 904/7077/20; розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 08.12.2021 о 14:15 год.
08.12.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін з таких підстав.
5. Встановлені та неоспорені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини.
01.12.2009 між Регіональним відділення Фонду державного майна України у Дніпропетровській області, правонаступником якого є    Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (орендодавець) та Приватним підприємством "КРОС-ПРИНТ"    (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до держаної власності № 12/02-3721-ОД (арк.с.13).
Пунктом 1.1 договору передбачено, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно - приміщення в будівлі майстерні учбового корпусу, площею 305,5 кв.м., розміщене за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бердянська, 5 на 1-му поверсі 1-поверхового будинку, що перебуває на балансі Машинобудівельного коледжу ДНУ ім. О. Гончара (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 20.11.2009 і становить за незалежною оцінкою 937 223,00 грн.
Згідно пункту 1.2 договору, майно передається в оренду з метою розміщення видавництва друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції, що видаються українською мовою.
Відповідно до пункту 2.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування державним майном у термін, указаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання - передачі майна.
Пунктом 3.1 договору встановлено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (зі змінами), або за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку листопад 2009 - 3        158,78 грн.
Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством (пункт 3.2 договору).
Відповідно до пункту 3.3 договору, орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
Пунктом 3.6 договору передбачено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж, щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря протягом дії договору:
50 % - до державного бюджету по місцю реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділеннями казначейства у розмірі 1579,39 грн.;
50% - балансоутримувачу у розмірі 1579,39 грн.
Згідно пункту 10.1 договору в редакції додаткової угоди від 14.03.2018 (арк.с.45) цей договір є пролонгованим до 30.10.2020 включно.
Позивачем на адресу відповідача був направлений лист № 11-02-07098 від 03.12.2019 (арк.с.17), в якому повідомляє про відмову від договору у зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору щодо оплати орендної плати.
25.02.2020 позивачем було видано наказ № 12/02-23-ПО (арк.с.24), в якому зазначено, що договір оренди від 01.12.2009 № 12/03-3721-ОД вважається припиненим з 15.01.2020.
Відповідно до пункту 3.12 договору у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.
Пунктом 5.10 договору встановлено, що у разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язаний повернути балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання-передачі у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.
Відповідно до пункту 10.9 договору у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу.
Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання акта приймання-передавання між орендарем та балансоутримавачем, один примірник якого надається орендарем орендодавцю у двотижневий термін з моменту його підписання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря (пункт 10.10 договору).
Позивачем на адресу відповідача була направлена претензія № 11-11-04199 від 06.08.2020 (арк.с.25), в якій позивач просив сплатити заборгованість з орендної плати у розмірі 24800,71, пені у розмірі 22 113,17 та неустойки у розмірі 94 489,50 грн.
Відповідачем було направлено на адресу позивача звернення № 12 від 28.09.2020 (арк.с.49), в якому він повідомив, що згідно додатку № 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 №611 «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» відповідач звільняється від сплати орендної плати та просив здійснити перерахунок.
Відповідно до акту приймання-передачі від 30.11.2020 відповідачем було повернуто об`єкт оренди балансоутримувачу (арк.с.47).
6. Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.
Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.
Згідно пункту 10.1 договору, в редакції додаткової угоди від 14.03.2018 (арк.с.45) цей договір є пролонгованим до 30.10.2020 включно.
Пунктом 10.3 договору встановлено, що зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за взаємної згоди сторін, що оформлюються додатковими угодами.
Тобто договір оренди не передбачає можливості розірвання договору в односторонньому порядку, навпаки, пунктом 10.3 договору встановлено, що розірвання цього договору допускаються за взаємною згодою сторін, що оформлюються додатковими угодами, як було вірно встановлено господарським судом.
Відтак, суд дійшов правомірного висновку щодо встановлення строку дії договору оренди до 30.10.2020 (як унормовано п. 10.1. договору оренди), враховуючи відсутність доказів укладення між сторонами додаткової угоди щодо розірвання договору в матеріалах справи.
З таким висновком погоджується колегія суддів апеляційного господарського суду і вказує про відсутність підстав вважати договір припиненим з 15.01.2020, як стверджував позивач.
Карантин в Україні запроваджено з 12.03.2020 постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID -19».
Дія карантину неодноразово продовжувалася постановами Кабінету Міністрів України.
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 №611 «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину», на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом звільняються від орендної плати орендарі за переліком згідно з додатком 1.
Відповідно до пункту 2 додатку 1 цієї постанови, звільняються від орендної плати за користування нерухомим державним майном орендарі, які орендують приміщення для розміщення видавництв друкованих засобів масової інформації, та видавничої продукції, що видаються українською мовою.
Дослідивши матеріали справи суд встановив, що відповідно до пункту 2.2 статуту ПП "КРОС-ПРИНТ", предметом діяльності підприємства є, зокрема, видавницька та поліграфічна діяльність.
Згідно пункту 1.2 договору, майно передається в оренду з метою розміщення видавництва друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції що видаються українською мовою.
Таким чином, відповідач орендував у позивача приміщення для розміщення видавництва друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції, що видаються українською мовою.
На день розгляду справи постанова Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 №611 «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» є чинною, а карантин не скасовано.
Із позову вбачається, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованості за орендну плату за договором оренди у розмірі 6 178,32 грн., орендної плати в позадоговірний період з 16.01.2020 по 30.11.2020 у розмірі 40 272,56 грн. та неустойку за період з 16.01.2020 по 30.11.2020 у розмірі 181 090,13 грн.
Враховуючи строк чинності договору оренди – до 30.10.2020, а також межі дії постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 та від 15.07.2020 №611, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про відсутність підстав для нарахування позивачем орендної плати за період з 12.03.2020 по 30.10.2020, а також вказує про необґрунтованість вимоги позивача про стягнення неустойки за період з 16.01.2020 по 30.10.2020.
Відповідно до частини 1 статті 763 Цивільного кодексу України, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Тобто, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, із закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).
Частиною 1 статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Відповідно до правової позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився, суперечить змісту правовідносин за договором оренди та регулятивним нормам Цивільного кодексу України. За висновком Верховного Суду, не можуть застосовуватися одночасно регулятивна норма статті 762 Цивільного кодексу України  і охоронна норма частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, оскільки орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.
Верховний Суд наголосив, що положення пункту 3 частини 1 статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України). Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії договору не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий підхід у регулюванні орендних правовідносин вочевидь не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, враховуючи обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду та не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача орендної плати у позадоговірний період у розмірі 32 294,94 грн., визнаючи обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі за договором у розмірі 18 183,43 грн., тобто до 12.03.2020.
За змістом статей 610, 611, 612 Цивільного кодексу України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.
Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Враховуючи невірно визначений позивачем строк дії договору, період нарахування неустойки є також невірним, про що зазначив суд в оскаржуваному рішенні, тому на думку апеляційного господарського суду, зважаючи, що строк дії договору закінчився 30.10.2020, сума неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача за період з 31.10.2020 по 30.11.2020, становить 8  702,86 грн.
За змістом позовних вимог, позивачем нараховано пеню за період з 22.09.2010 по 16.01.2020 в сумі 22 113,17 грн.
Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до пункту 3.8 договору, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні, відповідно до чинного законодавства України, з урахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.
Відповідачем заявлено про застосування строку спеціального позовної давності.
Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України визначено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.
Згідно частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Тобто, стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.
Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3006цс15 та від 25 травня 2016 року у справі № 6-1138цс15.
Із матеріалів справи вбачається, що позов про стягнення пені подано 28.12.2020. Тобто, при застосуванні приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України та позовної давності до вимоги про стягнення пені, можливе стягнення пені, яка нарахована за період, який починається з 28.12.2019. Враховуючи приписи чинного законодавства, дослідивши розрахунок позивача, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про стягнення з відповідача пені в сумі 2  216,74 грн., внаслідок чого позовні вимоги про стягнення пені правильно задоволено. 
Висновок господарського суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині виселення відповідача у зв`язку з поверненням об`єкту оренди 30.11.2020, що підтверджується актом-приймання-передачі від 30.11.2020, - позивачем за змістом апеляційної скарги не оспорюється.
7. Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Колегія суддів критично ставиться до твердження позивача про неприйняття судом до уваги факту отримання листа відповідачем 15.01.2020 та повернення рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.95), що призвело до прийняття незаконного рішення, оскільки доказами у справі підтверджено, що строк дії договору оренди згідно п. 10.1 встановлено до 30.10.2020, в матеріалах справи наявні докази повернення об`єкту оренди орендодавцеві (балансоутримувачу) згідно акту прийому-передачі від 30.11.2020 (арк.с.47), а сам по собі факт отримання відповідачем повідомлення про розірвання договору як підстава для нарахування орендної плати після закінчення строку дії договору, здійсненому позивачем в односторонньому порядку без укладення будь-якої додаткової угоди до договору оренди всупереч його умовам, не спростовує правомірних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції. 
Решта доводів апеляційної скарги спростовується матеріалами справи і відхиляється колегією суддів з підстав, викладених в пунктах 5,6 цієї постанови.
8. Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права і інтереси особи, за захистом яких вона звернулась до суду.
Право скаржника не порушено.
9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі встановлених судом обставин справи, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області 18.08.2021 у справі № 904/7077/20, позаяк скаржником не надано до суду будь-яких переконливих доказів в обґрунтування доводів апеляційної скарги, а аргументи скарги не спростовують обґрунтованих висновків рішення господарського суду. Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги. 
10. Судові витрати.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275-284 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2021 у справі № 904/7077/20 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2021 у справі № 904/7077/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 08.12.2021 

Головуючий суддя                                                                 Л.М. Білецька
Суддя                                                                                        Л.А. Коваль
Суддя                                                                                           Ю.Б. Парусніков