Постанова
Іменем України
 
08 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 757/18502/17-ц
провадження № 61-127св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів:Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),                  Тітова М. Ю., 
 
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
відповідачі:  ОСОБА_5 , ПТ Платінум Паблік Лімітед , ОСОБА_7 ,
третя особа - Національний банк України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року у складі судді Москаленко К. О. та постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року в складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Іванової І. В., Мельника Я. С., 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до  ОСОБА_5 , ПТ Платінум Паблік Лімітед,                                  ОСОБА_7 , третя особа - Національний банк України, про стягнення коштів за договором банківського вкладу. 
 
Позов обґрунтовано тим, що вони є вкладниками публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк») на підставі укладених договорів, зокрема: між ОСОБА_2 та ПАТ «Платинум Банк» було укладено договори банківського вкладу «Готівка щомісяця» №00455212, №00412564, №25.840.36682.GS, №00468567, №00517706, №00520202, №00476734, №00361866, договори про розміщення вкладу «Вільні кошти» №00186087, №00052460, №00373197, №00517717, договір №00497500 про розміщення вкладу «Динамічний» та іменний ощадний (депозитний) сертифікат №002880. Згідно з довідкою ПАТ «Платинум Банк» від 16 лютого 2017 року          №60-08-03/1537, на рахунках ОСОБА_2 станом на 16 лютого 2017 року знаходяться грошові кошти у розмірі 10 278,16 євро;                                     922 790,50 грн, 262 103,05 доларів США.
 
Також, між ОСОБА_1 та ПАТ «Платинум Банк» було укладено договори банківського вкладу «Готівка щомісяця» №00458519, №00458554, №00459395, №00498109, №00531458, №00503902, договір про розміщення вкладу «Строковий» №00501063, договір №00433440 про розміщення вкладу «Вільні кошти» та іменний ощадний (депозитний) сертифікат. Згідно з довідкою ПАТ «Платинум Банк» від 17 лютого 2017 року №60-08-03/1569, на рахунках                       ОСОБА_1 станом на 17 лютого 2017 року знаходяться грошові кошти у розмірі 10 551,93 євро, 1 257,26 грн та 139 385,21 доларів США.
 
Поряд з цим, між ОСОБА_3 та ПАТ «Платинум Банк» було укладено договори банківського вкладу «Готівка щомісяця» №25.840.36703.GS, №00304410, №00362243, №00522907, договір №00522909 на розміщення вкладу «Бажане збільшення», договір №00457488 «Строковий». Згідно з довідкою ПАТ «Платинум Банк» від 17 лютого 2017 року №60-08-03/1567, на рахунках ОСОБА_3 станом на 17 лютого 2017 року знаходяться грошові кошти у розмірі 29 719,74 доларів США.
 
Водночас, між ОСОБА_4 та ПАТ «Платинум Банк» було укладено договори на розміщення вкладів «Готівка Щомісяця» №00510432, №00182164. Згідно з довідкою ПАТ «Платинум Банк» від 17 лютого 2017 року №60-08-03/1568, на рахунках ОСОБА_4 станом на 17 лютого 2017 року знаходяться грошові кошти у розмірі 21 455,43 доларів США.
 
Згідно з офіційної відкритої інформації Національного банку України власниками істотної участі ПАТ «Платинум Банк» є: ПТ Платінум Паблік Лімітед,                          ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , з яких в солідарному порядку на підставі статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» позивачі і просили стягнути заборгованість за договорами банківських вкладів.
Короткий зміст рішення суду першої та інстанції інстанцій 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відмовлено. 
 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачами належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, зокрема, доказів завдання їм шкоди діями власників істотної участі банку, доказів невиконання відповідачами зобов`язання або вчинення ними протиправних дій, доказів вини та причинно-наслідкового зв`язку між невиконанням зобов`язань відповідачами та заподіяною шкодою, суду не надано.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог. 
 
Аргументи учасників справ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та помилкового прийняття рішення про відмову у задоволенні позову. Вважають, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки правове значення для вирішення питання про законність та обґрунтованість позовних вимог позивачів до відповідачів є: чи є зазначені особи власниками істотної участі або керівниками банку; чи з їх вини віднесено банк до категорії неплатоспроможних. Крім того, розглядаючи спір про відшкодування заподіяної шкоди, суд повинен з`ясувати наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки, наявність матеріальних втрат та їх розміру (збитків), причинного зв`язку між неправомірною поведінкою та заподіяними збитками. Суди першої та апеляційної інстанцій, в оскаржуваних рішеннях, дійшли помилкових висновків про недоведеність позивачем причинного зв`язку між шкодою завданою позивачу та діями відповідачів, а також порушенням саме відповідачами вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників або довели банк до неплатоспроможності, а також ненадання позивачем підтвердження допущення вказаних порушень і що ці порушення призвели до визнання банку неплатоспроможним та прийняття рішення про ліквідацію. 
 
Відзив на касаційну скаргу не подано. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи 
 
Встановлено, що між ОСОБА_2 та ПАТ «Платинум Банк» було укладено Договори банківського вкладу «Готівка щомісяця» №00455212, №00412564, №25.840.36682.GS, №00468567, №00517706, №00520202, №00476734, №00361866, договори про розміщення вкладу «Вільні кошти» №00186087, №00052460, №00373197, №00517717, договір №00497500 про розміщення вкладу «Динамічний» та іменний ощадний (депозитний) сертифікат №002880. Згідно з довідкою ПАТ «Платинум Банк» від 16 лютого 2017 року                                     №60-08-03/1537, на рахунках ОСОБА_2 станом на 16 лютого 2017 року знаходяться грошові кошти у розмірі 10 278,16 євро;                                     922 790,50 грн, 262 103,05 доларів США.
 
Також, між ОСОБА_1 та ПАТ «Платинум Банк» було укладено договори банківського вкладу «Готівка щомісяця» №00458519, №00458554, №00459395, №00498109, №00531458, №00503902, договір про розміщення вкладу «Строковий» №00501063, договір №00433440 про розміщення вкладу «Вільні кошти» та іменний ощадний (депозитний) сертифікат. Згідно з довідкою ПАТ «Платинум Банк» від 17 лютого 2017 року №60-08-03/1569, на рахунках                       ОСОБА_1 станом на 17 лютого 2017 року знаходяться грошові кошти у розмірі 10 551,93 євро, 1 257,26 грн та 139 385,21 доларів США.
 
Поряд з цим, між ОСОБА_3 та ПАТ «Платинум Банк» було укладено договори банківського вкладу «Готівка щомісяця» №25.840.36703.GS, №00304410, №00362243, №00522907, договір №00522909 на розміщення вкладу «Бажане збільшення», договір №00457488 «Строковий». Згідно з довідкою ПАТ «Платинум Банк» від 17 лютого 2017 року №60-08-03/1567, на рахунках ОСОБА_3 станом на 17 лютого 2017 року знаходяться грошові кошти у розмірі 29 719,74 доларів США.
 
Водночас, між ОСОБА_4 та ПАТ «Платинум Банк» було укладено договори на розміщення вкладів «Готівка Щомісяця» №00510432, №00182164. Згідно з довідкою ПАТ «Платинум Банк» від 17 лютого 2017 року №60-08-03/1568, на рахунках ОСОБА_4 станом на 17 лютого 2017 року знаходяться грошові кошти у розмірі 21 455,43 доларів США.
 
10 січня 2017 року на підставі рішення НБУ № 14рш/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 11 січня 2017 року за №85 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно з даними рішеннями було розпочато процедуру виведення ПАТ «Платинум Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць                           з 11 січня 2017 року по 10 лютого 2017 року включно. Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Платинум Банк» було призначено ОСОБА_8 
 
09 лютого 2017 року Виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №501, яким продовжено строк тимчасової адміністрації з 11 лютого 2017 року по 10 березня 2017 року.
 
На підставі рішення від 23 лютого 2017 року №95-рш Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24 лютого 2017 року №743 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Платинум Банк» з 24 лютого 2017 року по 23 лютого 2019 року включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк».
 
На виконання вимог статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 11 січня 2017 року Фондом здійснено опублікування оголошення про запровадження тимчасової адміністрації у Банку, яке міститься на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. 
 
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є кредиторами банку у заявленому розмірі позовних вимог, і станом на час розгляду справи ці кошти їм не повернуто.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно зі статтею 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі; розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 
Відповідно до зазначених норм шкода відшкодовується потерпілому, тобто тій особі, якій вона завдана. Такий висновок узгоджується з загальною ознакою цивільно-правової відповідальності, якою є її компенсаторний характер; тому заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані виключно на компенсацію майнових втрат саме потерпілого, тобто відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18, пункти 82, 83), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19, пункт 8.22), від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20, пункт 69)).
Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю (статті 2, 80, 91 ЦК України). Отже, юридична особа є самостійним суб`єктом права, відмінним від її кредиторів, боржників та інших суб`єктів права. Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України до складу майна входять окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Отже, право вимоги особи до боржника є різновидом майна такої особи. Тому саме особі належить право отримати задоволення вимог до свого боржника, а інші суб`єкти права, включаючи кредиторів особи, таким правом не наділені. Цей висновок не залежить від підстав виникнення права вимоги. Зокрема, не має значення, чи виникло право вимоги з договору, чи з позадоговірного зобов`язання (наприклад, із зобов`язання про відшкодування шкоди за правилами глави 82 ЦК України).
Із цих же причин шкода, завдана боржнику третьою особою, не може одночасно вважатися шкодою, завданою кредитору, навіть якщо така шкода призводить до недостатності активів боржника в ліквідній формі. Якщо внаслідок неправомірних дій третьої особи вартість майна боржника зменшилася (зокрема, через втрату окремого майна, його пошкодження, зменшення ринкової вартості майна тощо) на певну суму, то відповідно до статей 22, 1166 ЦК України у боржника виникає право вимоги до третьої особи на таку саму суму. В цьому і проявляється компенсаторний характер інституту відшкодування шкоди, зокрема відшкодування збитків: зменшення вартості майна потерпілого на певну суму компенсується виникненням права вимоги до порушника, і це право вимоги поповнює майно потерпілого. Таке право вимоги належить саме потерпілому, а не кредиторам потерпілого або іншим особам. Тому саме потерпілий вправі вимагати від порушника відшкодування збитків. Натомість стягнення на користь кредитора збитків, які кредитор нібито також поніс внаслідок заподіяння збитків боржнику (так звані віддзеркалені збитки), не допускається, бо призведе до подвійної відповідальності порушника: як перед потерпілим, якому завдані збитки, так і перед кредитором потерпілого. Крім того, таке стягнення призвело б до незаконного збагачення кредитора, який додатково до свого права вимоги до боржника безпідставно набув би ще і право вимоги до порушника прав боржника щодо стягнення віддзеркалених збитків з такого порушника.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 вересня 2021 року в справі                № 761/45721/16-ц звернула увагу, що відповідно до частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном; якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду. Зазначена норма встановлює солідарну відповідальність пов`язаних з банком осіб перед банком за завдану йому шкоду. Натомість ані солідарна, ані субсидіарна відповідальність пов`язаних з банком осіб за вимогами вкладників та інших кредиторів до банку законом не встановлена.
Водночас кредитори боржника можуть мати похідний інтерес у стягненні коштів з третіх осіб, винних боржнику, у тому числі у стягненні неповернутих боржнику позик, кредитів, збитків, завданих боржнику третіми особами, тощо, якщо несплата цих коштів спричиняє несплату коштів боржником кредитору. Такий інтерес можуть мати й особи, які не є кредиторами, зокрема учасники (акціонери) юридичної особи, якій заподіяні збитки. Цей інтерес полягає у переведенні майна боржника у вигляді його прав вимоги у більш ліквідну форму - грошову. При цьому, однак, кредитори боржника, а також учасники (акціонери) юридичної особи не набувають власних прав вимоги до третіх осіб, винних боржнику, а похідний інтерес кредиторів, учасників (акціонерів) юридичної особи боржника полягає у стягненні коштів на користь боржника, юридичної особи, а не на користь кредиторів, учасників (акціонерів) юридичної особи.
Зазначений похідний інтерес задовольняється через різні правові інститути. 
Зокрема, до таких інститутів належить інститут так званого похідного позову. 
Похідний інтерес кредитора у стягненні коштів з третіх осіб, винних боржнику, може реалізовуватися у виконавчому провадженні. Отримавши судове рішення про стягнення з боржника коштів, кредитор у статусі стягувача звертається з заявою про примусове виконання рішення. Відповідно до частини першої статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб; зазначені особи зобов`язані подати на запит виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває у них, та майно чи кошти, які вони повинні передати боржнику. Якщо такі особи визнали, що у них перебуває майно боржника, або майно та кошти, що належать боржнику від таких осіб, і надіслали виконавцю відомості про це, то виконавець звертає стягнення на таке майно та кошти в порядку, визначеному частинами другою - четвертою зазначеної статті. Внаслідок стягнення коштів з інших осіб у боржника замість права вимоги до них з`являється ліквідний актив - грошові кошти, за рахунок яких може бути задоволена грошова вимога кредитора до боржника. У таких випадках кредитор боржника не вправі вимагати сплати коштів, належних від інших осіб боржнику, як на свою користь, так і на користь боржника, але вправі вимагати належної поведінки виконавця, зокрема щодо звернення стягнення на кошти, що належать боржнику від інших осіб. Для цього кредитор може оскаржити рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення до суду відповідно до розділу Х Закону України «Про виконавче провадження».
Похідний інтерес кредитора у стягненні коштів з третіх осіб, винних боржнику, може реалізовуватися і в межах процедур банкрутства боржника. Так, відповідно до частини першої статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства ліквідатор з дня свого призначення виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута, зокрема, виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута, заявляє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості, продає майно банкрута. Отже, ліквідатор вправі і зобов`язаний вчинити дії щодо переведення вимог банкрута у ліквідну (грошову) форму. Для цього ліквідатор може або звернутися до третьої особи, яка має заборгованість перед банкрутом (зокрема, щодо відшкодування завданих банкруту збитків), з вимогою про сплату коштів, або продати право вимоги на аукціоні з особливостями, встановленими статтею 82 Кодексу України з процедур банкрутства. В обох цих випадках майно банкрута у вигляді права вимоги замінюється ліквідним майном - грошовими коштами, за рахунок яких задовольняються вимоги кредиторів у черговості, встановленій статтею 64 зазначеного Кодексу. 
Частиною другою статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що під час здійснення своїх повноважень ліквідатор має право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства. Розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою. У разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають змогу іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника - юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями. Стягнені суми включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані лише для задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, встановленому цим Кодексом.
Із зазначених норм випливає, що в разі якщо відповідно до законодавства певні треті особи несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства, кредитори банкрута не вправі звертатися з вимогами до таких третіх осіб; натомість останні мають сплатити кошти виходячи з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою на користь банкрута. Крім того, відповідно до частини першої статті 619 ЦК України субсидіарна відповідальність - це додаткова відповідальність іншої, ніж основний боржник, особи, яка виникає поряд з відповідальністю основного боржника. Кредитор основного боржника може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність, якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу (частина друга статті 619 ЦК України). Натомість в абзаці другому частини другої статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства термін «субсидіарна відповідальність за зобов`язаннями боржника» використаний в іншому значенні, ніж він використовується у ЦК України, оскільки відповідно до абзаців першого, третього цієї частини з вимогами до третіх осіб звертаються не кредитори, а ліквідатор, а стягнені суми включаються до складу ліквідаційної маси банкрута. Отже, за правовою природою відповідальність третіх осіб, передбачена частиною другою статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства, є відповідальністю порушника за збитки, завдані банкруту (стаття 22 ЦК України).
При цьому жоден з кредиторів банкрута не має власної вимоги до третьої особи, яка має заборгованість перед банкрутом (у тому числі щодо відшкодування завданих банкруту збитків). Натомість відповідно до частини шостої статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства дії (бездіяльність) ліквідатора можуть бути оскаржені до господарського суду учасниками справи про банкрутство, права яких порушено такими діями (бездіяльністю).
Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.
Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
З факту неплатоспроможності банку випливає, що майна банку може не вистачити для розрахунку зі всіма кредиторами. За таких умов відповідно до  частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» держава гарантує окремій категорії кредиторів (вкладників, визначення яких наведено у пункті 4 статті 2 цього Закону) відшкодування коштів за їхніми вкладами. Сума граничного розміру гарантованого державою відшкодування коштів вкладникам становить 200 тисяч гривень. Таке відшкодування спрямоване на захист найбільш вразливої частини кредиторів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 29 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд набуває прав кредитора банку, зокрема, на загальну суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам банку. 
Стосовно ж решти вимог кредиторів (включаючи вимоги вкладників у сумі понад розмір гарантованого державою відшкодування), з огляду на можливу недостатність коштів неплатоспроможного банку, законодавець вирішує, які саме категорії кредиторів потребують переважного захисту. Для цього встановлюється черговість їх задоволення.
Отже, введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює задоволення вимог вкладників у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Близькі за змістом висновки викладені в численних постановах Верховного Суду України, Верховного Суду та підтверджені  у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18, пункт 57).
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку. Відповідно до пунктів 1, 8 частини першої статті 46 цього Закону Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку; здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону.
Відповідно до пунктів 1, 5 частини другої статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи.
Отже, на Фонд та уповноважену особу Фонду законом покладені повноваження органів та посадових осіб неплатоспроможного банку, включаючи повноваження заявляти від імені банку будь-які позови до суду, зокрема і позови про відшкодування шкоди.
Відповідно до частини сьомої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд зобов`язаний забезпечити проведення інвентаризації банківських активів і зобов`язань. Право вимоги банку, у тому числі про відшкодування завданої йому шкоди, належить до таких активів, а обов`язок забезпечити проведення інвентаризації зобов`язань стосується і деліктних зобов`язань. Отже, Фонд зобов`язаний у розумний строк забезпечити виявлення шкоди, завданої банку, та її заподіювачів. Такий обов`язок не обмежується перевіркою правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, що передбачено частиною другою статті 38 зазначеного Закону, оскільки вона регулює перевірку правочинів лише для цілей виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.
За частиною третьою статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Отже, Фонд та уповноважена особа Фонду, дізнавшись про заподіяння банку шкоди та встановивши її розмір, не тільки уповноважені, а й зобов`язані звернутися до суду від імені банку про відшкодування шкоди.
Якщо банку належить майно, зокрема право вимоги про відшкодування шкоди, то внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення банку як юридичної особи саме по собі це право не припиняє. Тому ліквідація неплатоспроможного банку не є підставою для закінчення судового розгляду на підставі поданого Фондом позову до пов`язаної з банком особи та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові                                    від 25 травня 2021 року у справі № 910/11027/18 (провадження № 12-185гс19, пункти 7.81-7.88).
Вчинення Фондом та уповноваженою особою Фонду дій, спрямованих на одержання задоволення вимог банку до боржників банку, зокрема щодо повернення кредитів, стягнення процентів, відшкодування збитків тощо, реалізує і похідний інтерес вкладників та інших кредиторів банку у трансформації майна банку у вигляді прав вимоги у більш ліквідну (грошову) форму з метою подальшого задоволення вимог кредиторів у черговості, встановленій статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 
Натомість вкладники та інші кредитори банку не мають права вимоги до боржників банку і не можуть розглядатися як особи, яким заподіяно збитки боржниками банку, які не сплатили заборгованість банку, у тому числі за вимогами із заподіяння банку шкоди (зокрема, збитків). Право вимоги до боржників банку, в тому числі про повернення кредитів, стягнення процентів, про відшкодування шкоди, завданої банку (зокрема, збитків), належить банку, а не кредиторам банку, а несплата банку коштів боржниками банку не може розцінюватися як завдання шкоди кредиторам банку. 
При цьому законом не передбачене повноваження вкладників та інших кредиторів банку звертатися від імені банку з позовними вимогами, зокрема із заподіяння банку шкоди (збитків) до заподіювачів такої шкоди (похідний позов). Таке регулювання пояснюється тим, що повноваженнями звертатися з похідним позовом має наділятися той, хто не тільки має похідний інтерес у позові, а й при цьому має можливість ефективно захищати права позивача. Водночас кредитори банку (зокрема, вкладники) зазвичай не володіють інформацією про господарську діяльність банку, у тому числі про діяльність посадових осіб банку, у зв`язку із чим не в змозі довести ані того, що посадова особа діяла не в найкращих інтересах товариства, ані розмір шкоди, завданої банку. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Водночас не підлягає судовому захисту похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Такий захист за участі позивача можливий лише за умови здійснення ним процесуального представництва постраждалого.
Позов у цій справі пред`явлено вкладниками, а ПАТ «Платинум Банк» віднесено до категорій неплатоспроможних.
У цій справі позивачі звернулися до суду з позовом про стягнення на їх користь коштів як збитків, завданих, на думку позивачів, неправомірними діями відповідачів по відношенню до банку. Водночас такими діями збитки можуть бути завдані саме банку, а не позивачам. 
Отже, позивачі не довели порушення їх прав чи безпосереднього інтересу, а тому вони є неналежними позивачами у цій справі. Це є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду                                    від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження      № 12-77гс19, пункт 8.9)).
 
Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові                          від 28 вересня 2021 року в справі № № 761/45721/16-ц (провадження                                № 14-122цс20).
Згідно із частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій змінити, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів по суті вирішення питання не спростовують, на його законність не впливають.
Оскільки Верховний Суд змінює рішення судів першої та апеляційної інстанцій, але виключно у частині мотивів їх прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Головуючий                                                                М. Є. Червинська
Судді:                                                                            С. Ю. Бурлаков
                                                                                     А. Ю. Зайцев
                                                                                     В. М. Коротун
                                                                                     М. Ю. Тітов