ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" вересня 2021 р.                                                Справа №914/2470/20
м. Львів
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача):                                         Бойко С.М.,
суддів:                                                                                 Бонк Т.Б.,
                                                                                                     Матущака О.І.,
секретар судового засідання Кострик К.,
явка учасників справи:
від позивача – Шпунт М.Б.
від відповідача – Кохан О.І.

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Національна агенція нерухомості» б/н від 11.05.2021
на рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2021, головуючий суддя Матвіїв Р.І., м. Львів, повний текст рішення складено – 29.03.2021
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Національна агенція нерухомості», м. Львів,
до відповідача Львівської міської ради, м. Львів,
про визнання незаконним і скасування в частині п.п. 1 п. 1 ухвали Львівської міської ради від 21.04.2011

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.
23.09.2020 в Господарський суд Львівської області звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Національна агенція нерухомості» з позовом до Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування підпункту 1.1 пункту 1 ухвали Львівської міської ради №379 від 21.04.2011 в частині надання згоди на передачу з управління житловим фондом незалежно від форм власності гуртожитків, які є об`єктами права державної та приватної  власності, перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні підприємств, установ та організацій за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 139 (увійшли до статутного фонду ВАТ «Львівський автобусний завод»).
Позов мотивований тим, що ТОВ «Національна агенція нерухомості» як власник приміщень в гуртожитку не приймав будь-якого рішення стосовно безоплатної передачі належних йому приміщень на користь відповідача чи інших осіб. Позбавлення права власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання в право власності. Відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою, відповідно до пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише за виключних обставин, які в даному випадку відсутні.
Правовими підставами позову зазначає п. 2 ст. 3, п. 3 ч. 1 ст. 5, ч.ч. 1, 5 ст. 14, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ст. 3 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», ст.ст. 21, 329 ЦК України, ст.ст. 19, 41 Конституції України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2021 у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено, оскільки оскаржувана позивачем ухвала №379 від 21.04.2011 є фактично рішенням з процедурних питань, зокрема, щодо порядку (як орган місцевого самоврядування має діяти в разі надання згоди на передачу гуртожитку або її відсутності), а не щодо питань позбавлення позивача права власності. Постановляючи оскаржувану ухвалу №379 від 21.04.2011, Львівська міська рада діяла в межах Конституції України, Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Одностороннє надання згоди Львівською міською радою на прийняття нею гуртожитку без згоди власника майна (позивача) не породжує жодних правових наслідків для ТОВ «Національна агенція нерухомості».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати зазначене рішення про відмову в задоволенні позову та прийняти нове рішення, яким задоволити позов повністю, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що:
1)суд не врахував, що оскаржувана ухвала Львівської міської ради №379 від 21.04.2011 суперечить приписам пп. «а» ч. 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» оскільки постановлена без подання позивача, як співвласника гуртожитку, та без отримання відповідної компенсації;
2)всупереч ч. 4 ст. 236 ГПК України місцевий господарський суд не врахував правовий висновок, який викладений у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 24.02.2020 у справі №904/10435/17 про те, що для передачі гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста в особі міської ради останньою має бути прийнято відповідне рішення в межах наданих законом повноважень із визначенням способу такої передачі, у тому числі з частковою чи повною компенсацією;
3)в межах справи №465/270/18 за позовом Львівської міської ради до ТОВ «Львівавтокомплектація», ТОВ «Національна агенція нерухомості», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про передачу гуртожитку в комунальну власність, Львівська міська рада обіймає позицію, яка протилежна позиції в даній справі, оскільки стверджує, що на підставі ухвали Львівської міської ради №379 від 21.04.2011 до ТОВ «Національна агенція нерухомості» перейшли права і обов`язки попередніх власників, у тому числі щодо обов`язку передати спірні приміщення Львівській міській раді.

Відповідач не скористався правом, наданим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подав.
В судове засідання 29.09.2021 представники сторін з`явились. 
Представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив задоволити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції скасувати, прийнявши нове про задоволення позову.
Представник відповідача в судовому засідання заперечив проти апеляційної скарги, просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що предметом позову у даній справі є вимога про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування в частині надання згоди на передачу з управління житловим фондом незалежно від форм власності гуртожитків, які є об`єктами права державної та приватної  власності, перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні підприємств, установ та організацій за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 139 (увійшли до статутного фонду ВАТ «Львівський автобусний завод»).
Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом у справах, предметом позову у яких була вимога про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним та його скасування (зокрема, у постановах від 29.04.2020 у справі № 922/1363/19, від 14.05.2020 у справі №  927/580/19, від 12.12.2019 у справі № 924/817/16).
Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Отже, до господарського суду вправі звернутися особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, при цьому має бути визначено які права позивача порушені відповідачем та якими законодавчими актами передбачено право позивача на звернення із заявленим позовом.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Судами встановлено, що пунктом 1 ухвали Львівської міської ради № 379 від 21.04.2011 «Про захист прав мешканців гуртожитків міста» надано згоду відповідно до чинного законодавства на передачу з управління житловим фондом незалежно від форми власності в комунальну власність гуртожитків, які є об`єктами права державної та приватної власності, перебувають у повному господарському віданні чи в оперативному управлінні підприємств, установ, організацій, за адресами: пп. 1.1 – вул. Володимира Великого, 16, вул. Кульпарківська, 139, АДРЕСА_1 (увійшли до статутного фонду відкритого акціонерного товариства  «Львівський автобусний завод»).
Відповідно до п. 2 вказаної ухвали до вирішення питання передачі гуртожитків у власність територіальної громади м. Львова рекомендувати підприємствам, установам та організаціям, у власності яких перебувають ці гуртожитки не звертатися з судовими позовами про виселення фізичних осіб з цих гуртожитків, завершити процедуру реєстрації місця проживання дітей віком до 18 років за зверненнями мешканців гуртожитку. 
Правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення, в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону врегульовано Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».
Сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу (ч. 1 ст. 1 Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»).
Відповідно до ч. 3 ст. 1 Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей).
Гуртожитки, включені до статутних капіталів, - гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом (п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»).
22.03.2017 ОСОБА_7 та Товариство з обмеженою відповідальністю “Національна агенція нерухомості” уклали договір дарування, відповідно до якого позивач набув у власність 66/10000 часток гуртожитку, розташованого за адресою АДРЕСА_2 . Гуртожиток під літерою «А-12», загальна площа 9823,6 кв.м, 66/10000 часток гуртожитку складаються з кімнат №101, №102, №103 на першому поверсі загальною площею 71,5 кв.м, житловою площею 43,1 кв.м, далі “кімнати” (п. 2 договору дарування).
Відповідно до п. 3 вказаного договору кімнати належать дарувальниці на підставі договору купівлі-продажу кімнат, посвідченого Гусаком Р.Т., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, 15.04.2016 за реєстровим №541. 
Право власності на будівлю нерухомого майна А-12, загальною площею 10 909.1 кв.м., 22.03.2017 зареєстровано за позивачем.
З аналізу наведених норм слідує, що частина приміщень, що належить на праві власності позивачу підпадає під сферу дії указаного закону, оскільки вказані приміщення були побудовані за державні кошти і перебували у господарському віданні державного заводу. Оскільки державний завод було приватизовано та під час проведення приватизаційних процедур до статутного фонду новоутвореної особи (ВАТ «Львівський автобусний завод») увійшло, зокрема, і приміщення гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 . Надалі частину майна (66/10000 часток гуртожитку) було продано третій особі, після чого остання продала цю частину нерухомого майна позивачу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням такого підходу, що всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад.
Особливості передачі гуртожитків у власність територіальних громад визначено ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», згідно з ч. 1 - 4 якої гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.
Гуртожитки державної форми власності передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону на безкомпенсаційній основі.
Гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів:
1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються:
а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням;
б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду;
2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються:
а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради;
б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради;
3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються:
а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку;
б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.
Розмір компенсації вартості гуртожитків, що передаються відповідно до цього Закону у власність територіальних громад на частково-компенсаційній або компенсаційній основі, розраховується відповідно до вартості гуртожитків, за якою їх було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, з урахуванням зменшення вартості внаслідок нарахованого фізичного зносу або збільшення вартості в результаті фактично підтверджених витрат власників на проведення капітального ремонту за час перебування гуртожитків у їхній власності.
Проаналізувавши оскаржувану ухвалу Львівської міської ради судами з`ясовано, що міськрадою надано згоду на безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Львів гуртожитків, що включені до статутних капіталів товариств, в тому числі позивача.
Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що вищезазначеним рішенням лише ініційовано питання передачі гуртожитків у комунальну власність і при цьому "надання згоди", про яке зазначено в пункті 1 не створює обов`язку для позивача передати належне йому майно.
Таким чином, зазначене рішення є фактично рішенням з процедурних питань, зокрема, щодо порядку (як рада має діяти в разі надання згоди або відсутності), а не щодо питань позбавлення права власності.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.06.2020 у справі №910/1664/19, яка в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України правильно врахована місцевим господарським судом.
За приписами п. 1 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки на безкомпенсаційній основі передаються або добровільно або без згоди власника - за рішенням суду. Іншого порядку безоплатної передачі майна законом не передбачено.
Отже, ухвалюючи оскаржувану ухвалу, Львівська міська рада діяла в межах Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Одностороннє надання згоди Львівською міською радою на прийняття нею гуртожитку без згоди власника майна (позивача) не породжує жодних правових наслідків для позивача. З огляду на це відхиляються доводи апелянта в цій частині.
Що стосується факту звернення 25.10.2019 Львівської міської ради із позовною заявою до ТзОВ «Львівавтокоплектація», ТОВ «Національна агенція нерухомості», ПП «Азов-Галичина» та фізичних осіб, Первинної профспілкової організації гуртожитку ВАТ «ЛАЗ» Львівської міської організації Всеукраїнської незалежної професійної спілки «Захист праці» про зобов`язання передати будівлю гуртожитку на вул. Кульпарківській, 139 у м. Львові у комунальну власність територіальної громади міста Львова, то суд зазначає, що такий позов пред`явлений з метою реалізації права Львівської міської ради на звернення до суду, яке передбачено пп. б п. 1 ч. 3 Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» внаслідок того, що не отримано згоди співвласників гуртожитку в порядку пп. а п. 1 ч. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».
Тобто саме в межах вищевказаної іншої судової справи №465/270/18, яка перебуває на розгляді Франківського районного суду м. Львова, за наявності підстав та обставин, передбачених Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (наявність мешканців, на яких поширюється дія закону; незгода / згода власника майна; спосіб отримання майна, тощо) може вирішуватись питання передачі майна у комунальну власність за рішенням суду (пп. б п. 1 ч. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»). 
А тому посилання апелянта на порушення оскаржуваним актом міськради права власності позивача, гарантованого ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України та ст. 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є передчасним, оскільки оскаржуваним рішенням питання примусового вилучення (передачі) майна не вирішувалося.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг.
Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. 
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору, який сплачений ним за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Національна агенція нерухомості» б/н від 11.05.2021 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2021 у справі №914/2470/20 – залишити без змін.
Судовий збір у розмірі 3153,00 грн. за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя:                                                             С.М. Бойко

Судді:                                                                                Т.Б. Бонк

О.І. Матущак
Повний текст постанови складено 12.10.2021.