Постанова
Іменем України
                                                                                       
01 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 569/16702/19
провадження № 61-1826св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
відповідачі: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», підписану адвокатом Ярохович Тетяною Анатоліївною, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2020 року в складі судді Гордійчук І. О. та на постанову Рівненського апеляційного суду від 19 січня 2021 року в складі колегії суддів Ковальчук Н. М., Гордійчук С. В., Шимківа С. С.,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про витребування квартири з чужого незаконного володіння. 
 
Позов мотивували тим, що 13 березня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки, за умовами якого позивачі з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передали банку в іпотеку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Зазначали, що в зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором Рівненським міським судом 28 липня 2010 року ухвалено рішення про звернення стягнення на вказану квартиру шляхом продажу банком предмета іпотеки з укладенням від імені позивачів договору купівлі-продажу з покупцем та правом отримання витягу з Державного реєстру прав власності. 27 травня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Крім того, 17 жовтня 2016 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі укладеного з ТОВ «Естейст Селлінг» договору іпотеки від 25 липня 2016 року. Указували, що рішенням Рівненського міського суду від 12 жовтня 2017 року визнано недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу квартири від 27 травня 2016 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг», проте після набрання вказаним рішенням суду законної сили право власності на спірну квартиру продовжує бути зареєстрованим за АТ КБ «Приватбанк», що порушує права позивачів як дійсних власників квартири.
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили ухвалити рішення, яким витребувати на їх користь з незаконного володіння АТ КБ «ПриватБанк» квартиру АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, позов задоволено та витребувано квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивачів.
 
Судові рішення мотивовані тим, що квартира вибула з власності позивачів поза їх волею внаслідок укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» договору купівлі-продажу від 27 травня 2016 року, який у подальшому в судовому порядку було визнано недійсним. За таких обставин суди вважали, що ефективним способом захисту порушених прав позивачів є витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі положень статей 387-388 ЦК України.
 
Аргументи учасників справи
 
29 січня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на вказані судові рішення та просило їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, який втратив право володіння ним. Разом з тим, позивачі на момент подання позову не є власниками нерухомого майна, однак продовжують проживати в спірній квартирі, тобто користуються і фактично володіють нерухомим майном, а тому в задоволенні позову слід було відмовити внаслідок неправильно обраного позивачами способу захисту порушених прав. Відповідач посилається також на те, що суди зробили помилковий висновок про вибуття квартири з володіння позивачів поза їх волею, оскільки наявне судове рішення, яке набрало законної сили, про звернення стягнення на предмет іпотеки з наданням іпотекодержателю права на відчуження квартири.
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просили залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін. 
 
Відзив мотивований тим, що відповідач набув права власності на спірну квартиру без достатніх правових підстав, оскільки правочини, на підставі яких за банком зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме договір купівлі-продажу, укладений 27 травня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг», та договір іпотеки, укладений між тими ж сторонами 25 липня 2016 року, визнані недійсними в судовому порядку. При цьому наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на квартиру за відповідачем свідчить про фактичне володіння банком квартирою та, відповідно, ефективність обраного позивачами способу захисту.
 
Рух справи 
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження в справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду 
 
Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 05 квітня 2021 рокузазначено, що відповідач оскаржує судове рішення з підстав, передбачених пунктами 3, 4частини другої статті 389 ЦПК України, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та недослідження судами наявних у матеріалах справи доказів.
 
Фактичні обставини 
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були власниками квартири АДРЕСА_1 загальною площею 49,9 м?, житловою площею 26,9 м?. Право спільної сумісної власності на квартиру було зареєстровано за позивачами Рівненським міським бюро технічної інвентаризації 10 січня 2001 року.
 
13 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як іпотекодавцями та ЗАТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержателем укладено договір іпотеки б/н, за умовами якого позивачі передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 в рахунок забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 перед ЗАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № ROZ0GA00000768 від 13 березня 2008 року.
 
Рішенням Рівненського міського суду від 28 липня 2010 року, що набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ROZ0GA00000768 від 13 березня 2008 року в розмірі 41 705,07 дол. США звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з покупцем та отриманням витягу з Державного реєстру прав власності; виселено позивачів з квартири АДРЕСА_1 .
 
27 травня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» уклали договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого банк передав у власність ТОВ «Естейт Селлінг» квартиру АДРЕСА_1 .
 
25 липня 2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» укладено договір іпотеки вказаної квартири.
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на квартиру  АДРЕСА_1 зареєстровано за ПАТ КБ «Приватбанк» 17 жовтня 2016 року (номер запису 17118671).
 
Рішенням Рівненського міського суду від 12 жовтня 2017 року визнано недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу квартири від 27 травня 2016 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг».
 
Рішенням Рівненського міського суду від 14 лютого 2020 року, яке набрало законної сили 17 березня 2020 року, визнано недійсним з моменту його укладення договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 , укладений 25 липня 2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг».
 
Позиція Верховного Суду
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. 
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 
 
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
 
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
 
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
 
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
 
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття прав взагалі).
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
 
Аналіз статті 387 ЦК свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
 
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. З урахуванням специфіки речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.
 
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта стаття 263 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі № 676/62/17 (провадження № 61-7083св19) зазначено, що «серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. […] Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння. […] Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння».
 
Право власності припиняється у разі, зокрема, звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника (пункт 8 частини першої статті 346 ЦК України).
 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що право власності на квартиру  АДРЕСА_1 зареєстровано за АТ КБ «Приватбанк» 17 жовтня 2016 року (номер запису 17118671) внаслідок укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейст Селлінг» договору купівлі-продажу квартири від 27 травня 2016 року та договору іпотеки від 25 липня 2016 року. При цьому рішенням Рівненського міського суду від 12 жовтня 2017 року визнано недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу квартири від 27 травня 2016 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг».
 
З набранням законної сили судовим рішенням про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, укладеного в порядку звернення стягнення на належне позивачам нерухоме майно, відпала правова підстава припинення права власності позивачів на квартиру.
 
За таких обставин, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 27 травня 2016 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» визнано недійсним, суди зробили правильний висновок про те, що квартира вибула з володіння позивачів поза їх волею, у зв`язку з чим підлягає витребуванню від АТ КБ «ПриватБанк» на підставі статті 387 ЦК України.
 
Доводи касаційної скарги щодо обрання позивачами неефективного способу захисту порушеного права з посиланням на відсутність у них права власності на квартиру на момент пред`явлення позову та продовження ними фактичного володіння та користування житловим приміщенням, колегія суддів не приймає, оскільки на момент пред`явлення позову право власності на квартиру зареєстровано за АТ КБ «ПриватБанк», що з урахуванням специфіки нерухомого майна свідчить про володіння квартирою саме банком, а тому з позовом про витребування майна звернулися не володіючі майном власники, що відповідає суті віндикаційного позову.
 
При цьому, зазначаючи про обрання позивачами неправильного способу захисту порушених прав, банк посилається на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2018 року у справі № 569/19994/17, залишене в силі постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року, яким позивачам відмовлено у задоволенні позову до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання права власності на спірну квартиру та підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є власниками квартири. 
 
Зазначені доводи колегія суддів відхиляє, адже судові рішення у справі № 569/19994/17 містять висновки виключно щодо неналежності обраного позивачами способу захисту шляхом пред`явлення позову в порядку статті 392 ЦК України про визнання права власності на предмет іпотеки, а тому не є преюдиційними при розгляді справи № 569/16702/19.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що за наявності рішення Рівненського міського суду від 28 липня 2010 року, яке набрало законної сили, про звернення стягнення на предмет іпотеки немає підстав уважати, що квартира вибула з володіння позивачів поза їх волею, колегія суддів відхиляє, оскільки, як встановили суди, відчуження АТ КБ «ПриватБанк» на користь ТОВ «Естейт Селлінг» квартири на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 2016 року та подальше набуття права власності на нерухоме майно в порядку задоволення вимог іпотекодержателя відбулося з порушенням порядку, встановленого рішенням Рівненського міського суду від 28 липня 2010 року, що й стало підставою для визнання вказаних правочинів недійсними.
 
При цьому банк не позбавлений можливості задовольнити свої вимоги як іпотекодержателя у визначений рішенням Рівненського міського суду від 28 липня 2010 року спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги з урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі № 676/62/17 (провадження № 61-7083св19), не дають підстав уважати, що оскаржені судові рішення прийняті з недотриманням норм матеріального або процесуального права, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін на підставі положень статті 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», підписану адвокатом Ярохович Тетяною Анатоліївною, залишити без задоволення.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 19 січня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                        В. І. Крат
 
Судді                                                                                   Н. О. Антоненко
 
                                                                                           І. О. Дундар
 
                                                                                           Є. В. Краснощоков
 
                                                                                           М. М. Русинчук