Ухвала
іменем України
6 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 1-368/11
провадження № 51-6302км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 , 
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 2 липня 2021  року щодо нього за виключними обставинами,
в с т а н о в и в:
На адресу Касаційного кримінального суду Верховного Суду 27 вересня 2021 року надійшла заява про перегляд ухвали колегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 2 липня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_4 за виключними обставинами.
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 вересня 2021 року вказану заяву передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 10 ст. 31, ч. 5 ст. 33, ст. 463, ст. 441 КПК України. 
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 4 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 2 липня 2021 року та додані до цього звернення матеріали повернуто до Касаційного кримінального суду Верховного Суду для прийняття рішення відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно ж до ч. 6 ст. 434-2 КПК України, якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі кримінального провадження на її розгляд, таке кримінальне провадження повертається відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для подальшого розгляду, про що постановляється ухвала. Кримінальне провадження, повернуте на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати) не може бути передано повторно на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Як убачається з матеріалів касаційного провадження, вироком Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2013 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено:
-          за ч. 2 ст. 365 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права обіймати атестовані посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади, строком на 3 роки; 
-          за ч. 3 ст. 364 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з позбавленням права обіймати атестовані посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади, строком на 3 роки та з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;
-          за ч. 3 ст. 166 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з позбавленням права обіймати атестовані посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади, строком на 3 роки;
-          за пунктами «в», «і» ст. 93 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі.
На підставі ст.  70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 остаточно визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з позбавленням права обіймати атестовані посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади строком на 3 роки та з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 6 січня 2016 року вирок районного суду щодо ОСОБА_4 в порядку ст. 365 КПК України 1960 року змінено.
Уточнено, що ОСОБА_4 визнаний винним та засуджений за ч. 2 ст. 365 КК України в редакції статті від 5 квітня 2001 року, за ч. 3 ст. 364 КК України в редакції статті від 15 квітня 2008 року, за ч. 3 ст. 166 КК України 1960 року в редакції статті 
від 11 липня 1995 року, за пунктами «в» та «і» ст. 93 КК України 1960 року в редакції статті від 22 лютого 2000 року.
Перекваліфіковано дії ОСОБА_4 з ч. 3 ст. 364 КК України на ч. 2 ст. 357 цього Кодексу та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_4 від призначеного за ч. 2 ст. 357 КК України покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
На підставі ст. 5 КК пом`якшено призначене ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 166 КК України 1960 року основне покарання до 10 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати атестовані посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади строком на 3 роки.
На підставі ст.  70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365 КК України, ч. 3 ст. 166 КК України 1960 року, пунктами «в» та «і» ст. 93 КК 1960 року, ОСОБА_4 остаточно визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з позбавленням права обіймати атестовані посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади, строком на 3 роки.
Ухвалоюколегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду 
від 2 липня 2021 року вирок Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2013  року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 6 січня 2016 року щодо ОСОБА_4 залишено без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 та його представників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 – без задоволення.
У поданій заяві засуджений ОСОБА_4 з посиланням на п. 3 ч. 3 ст. 459 КПК України вказує на необхідність перегляду ухваликолегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 2 липня 2021 року за виключними обставинами. 
Мотивуючи заяву про перегляд ухвали касаційного суду щодо нього за виключними обставинами, засуджений ОСОБА_4 посилається на рішення Вищої Ради Правосуддя № 1683/2дп/15-21 від 26 липня 2021 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_11 та вважає, що допущені ним грубі порушення кримінально-процесуального закону під час розгляду його касаційної скарги по справі 
№  1-368/11 призвели до ухвалення незаконного рішення. 
Зокрема, засуджений ОСОБА_4 вказує про те, що Вищою Радою Правосуддя встановлено допущення колегією суддів касаційного суду під головуванням судді ОСОБА_11 низки істотних порушень кримінального процесуального закону, а саме: невиконання ухвали ВССУ від 31 травня 2017 року про усунення від участі у справі громадянки ОСОБА_12 та її представника ОСОБА_13 , які виступали як свідки по даній справі; прийняття до розгляду касаційних скарг осіб, які не мали процесуального права на подачу таких скарг; самоусунення суду касаційної інстанції під час розгляду касаційних скарг ОСОБА_4 від дослідження нових доказів, які мали суттєве значення по справі та перегляду оскаржуваних рішень відповідно до положень КПК України 1960 року.
Окрім того, засуджений покликається на ненадання судом касаційної інстанції правової оцінки матеріалам кримінального провадження, які доводять, що в основу вироку були покладені докази, отримані незаконних шляхом; підтверджують недоведеність його винуватості та неправильність кваліфікації його дій за п. п. «в», «і» ст. 93 КК України 1960 року та ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 365 КК України 2001 року; вказують на порушення його права на захист, недотримання порядку доступу до державної таємниці, а також незаконність та необґрунтованість судових рішень у частині задоволення цивільного позову.
Згідно з ч. 1 ст. 459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
Відповідно до ч. 3 ст. 459 КПК України виключними обставинами визнаються:
1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи;
2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом;
3) встановлення вини судді у вчиненні кримінального правопорушення або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.
Згідно з ч. 4 ст. 459 КПК України, обставини, передбачені п. 3 ч. 3 цієї статті, повинні бути встановлені вироком суду, що набрав законної сили. Обставини, що стосуються зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, у разі неможливості ухвалення вироку можуть бути підтверджені постановою або ухвалою про закриття кримінального провадження, ухвалою про застосування примусових заходів медичного характеру.
Системне ж тлумачення норм глави 34 КПК Україниу сукупності з наведеними вище положеннями свідчить, що перегляд за нововиявленими або виключними обставинами є надзвичайним (екстраординарним) переглядом судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанції) виявлені обставини, що могли суттєво вплинути на прийняті судові рішення, і внаслідок завершення кримінального провадження розгляд цих обставин у звичайному порядку кримінального провадження став недоступним.
Разом із тим, зі змісту заяви вбачається, що доводи, наведені у заяві засудженого ОСОБА_4 , не вказують на наявність виключних обставин, вичерпний перелік яких зазначено в ч. 3 ст. 459 КПК та які є підставами для здійснення кримінального провадження в порядку глави 34 вказаного Кодексу, а зводяться по суті до незгоди з судовими рішеннями, постановленими щодо нього.
До того ж, посилання заявника на рішення Вищої Ради Правосуддя 
№ 1683/2дп/15-21 від 26 липня 2021 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_11 не є належним засобом доказування наявності підстав для перегляду судового рішення за виключними обставинами з огляду на положення ч.  4 ст. 459 КПК України. 
При цьому за змістом вказаного рішення Вищої Ради Правосуддя як підставу для дисциплінарної відповідальності судді ОСОБА_11 констатовано лише безпідставне затягування та невжиття суддею заходів щодо розгляду справи протягом строку, встановленого законом.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів касаційної інстанції не вбачає підстав для перегляду ухвали Верховного Суду від 2 липня 2021 року за виключними обставинами.
Згідно з ч. 2 ст. 464 КПК України не пізніше наступного дня після надходження заяви до суду суддя перевіряє її відповідність вимогам ст. 462 цього Кодексу і вирішує питання про відкриття кримінального провадження за нововиявленими або виключними обставинами.
Відповідно ж до висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 3 лютого 2020 року у справі № 522/14170/17 (провадження № 51-1836кмо19), положення ч. 2 ст. 464 КПК України про те, що «суддя … вирішує питання про відкриття кримінального провадження за нововиявленими або виключними обставинами», слід розуміти як такі, що надають судді повноваження перевірити наявність підстав для відкриття провадження за нововиявленими обставинами або виключного провадження та ухвалити рішення про відкриття такого провадження або відмову у його відкритті.
Аналогічний підхід щодо застосування положень ч. 2 ст. 464 КПК України використовується й у практиці Великої Палати Верховного Суду (див. ухвали 
від 5 червня 2018 у провадженні № 13-29зво18, від 22 серпня 2018 року у провадженні № 13-46зво18, від 25 листопада 2019 року у провадженні 
№ 13-90зво19, від 23 січня 2020 року у провадженні № 13-2зво20 та ін.).
З огляду на наведене, а також враховуючи відсутність підстав для відкриття провадження за заявою засудженого  ОСОБА_4 про перегляд ухвали Верховного Суду від 2 липня 2021 року за виключними обставинами, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що слід відмовити у відкритті провадження за його заявою.
Керуючись ст. ст. 459, 464 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого  ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 2 липня 2021 року щодо нього за виключними обставинами. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                                       ОСОБА_3