ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

07 жовтня 2021 року                                                        м.Суми
Справа №591/1076/21 
Номер провадження 22-ц/816/1380/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Левченко Т. А. 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 , 
розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Єрмака Олега Вікторовича 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2021 року, у складі судді Клименко А.Я., ухвалене у м. Суми, 

                                               в с т а н о в и в :

18 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що їх з відповідачем спільний повнолітній син - ОСОБА_3 з 18 серпня 2020 року зарахований на навчання за денною формою до Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького, термін навчання 4 роки. У зв`язку з навчанням син потребує утримання з боку батька, який добровільно не надає йому матеріальної допомоги на період навчання, тому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на сина у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до закінчення сином навчання або до досягнення ним двадцяти трьох років.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, на період його навчання в Національній академії Державної прикордонної служби України ім. Б. Хмельницького, до закінчення ним навчання, але не більше, ніж до досягнення сином двадцяти трьох років, і аліменти виплачувати матері ОСОБА_1 , починаючи стягнення з 18 лютого 2021 року.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 908 грн судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача - адвокат Єрмак О.В., посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. 
Вказує, що при ухвалення рішення судом першої інстанції не враховано факт перебування ОСОБА_4 у навчальному закладі у статусі курсанта на повному державному забезпеченні, у тому числі житлом, їжею, підручниками. Доводить, що місцем проживання сина є гуртожиток академії, а не місце проживання позивача, тому і аліменти будуть використовуватися не сином, а для особистого збагачення ОСОБА_1 .  
Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми ст.ст. 198, 199 200 СК України.
У відзиві на апеляційну скаргу третя особа - ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначає, що відповідач у своїй письмовій заяві визнав позов у суді першої інстанції та просив розглядати справу без його участі. Вказує, що судом було встановлено його потребу у матеріальній допомозі з боку батьків на час навчання і позивач у межах своїх фінансових можливостей виконує обов`язок по утриманню повнолітнього сина, який продовжує навчання: оплачує проїзд, витрати на придбання одягу, засобів особистої гігієни, додаткове харчування, витрати на фізичний, моральний, розумовий та соціальний розвиток. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 28 вересня 2002 року по 29 січня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільного повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4, 5, 9).
Відповідно до довідки Національної академії Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького від 11 лютого 2021 року № 101, ОСОБА_3 з 18 серпня 2020 року зарахований на навчання до цього навчального закладу для підготовки офіцерських кадрів терміном на 4 роки на денній формі навчання, включений до списку особового складу та ставиться на всі види забезпечення у навчальному закладі з дня призначення на посади курсантів (а.с. 10). 
За відомостями Відділу реєстрації місця проживання управління «ЦНАП у м. Суми» Сумської міської ради від 04 лютого 2020 року № 1403-08/90391, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).
Відповідно до Акту спільного проживання від 10 лютого 2021 року, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає спільно із ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_3 вказаного будинку з 20 березня 2016 року по теперішній час (а.с. 11). 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції зазначив про визнання відповідачем позову у повному обсязі, а тому, виходячи з положень статей 199, 200 СК України та, враховуючи обов`язок батька надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину, який навчається та потребує утримання на час навчання, стягнув на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до закінчення ним навчання, але не більше, ніж до досягнення сином двадцяти трьох років.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. 
Відповідач ОСОБА_3 29 квітня 2021 року подав до суду першої інстанції письмову заяву про визнання ним позову у справі № 591/1076/21, зазначивши, що не заперечує проти стягнення аліментів (а.с. 24). 
Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Частиною 1 ст. 199 СК України визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. 
За частиною 1 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення.
У пункті 20  Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, як досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. Визначаючи розмір належних до стягнення аліментів, врахував усі істотні обставини, зокрема і ті, про які йдеться у позові та апеляційній скарзі, навів відповідні мотиви.
Висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 щодо застосування статті 199 СК України, який полягає у тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Як правильно встановлено судом першої інстанції, повнолітній син сторін ОСОБА_3 продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги батька на період свого навчання. 
Суд прийняв до уваги, що ОСОБА_3 навчається на денній формі навчання, тому обмежений у можливості працювати та отримувати дохід для повноцінного задоволення своїх матеріальних потреб.
Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 навчається у статусі курсанта та перебуває на повному державному забезпеченні і у зв`язку з цим не потребує допомоги на період навчання з боку батька, не підтверджено будь-якими доказами про достатність такого державного утримання для забезпечення усіх потреб повнолітнього сина сторін, пов`язаних із навчанням.
Крім того, проживаючи за місцем знаходження навчального закладу у м. Хмельницький, ОСОБА_3 потребує коштів на оплату проїзду до місця навчання, на придбання канцелярського приладдя, одягу, засобів особистої гігієни, задоволення потреб у харчуванні,  фізичному, моральному, розумовому та соціальному розвитку. 
Є припущенням, яке не приймається до уваги колегією суддів, і твердження представника відповідача, що через проживання повнолітнього сина у гуртожитку, окремо від матері, аліментні кошти будуть використовуватися не на потреби сина, а на потреби позивача.
Відповідно до ст. 179 СК України аліменти є власністю дитини. Відповідач не позбавлений можливості у порядку ст. 186 СК України здійснювати контроль за їх цільовим використанням.
Врахувавши працездатний вік відповідача, наявність у нього обов`язку по сплаті аліментів на неповнолітнього сина та визнання ним позову про стягнення аліментів у заяві, поданій до суду першої інстанції, суд, з урахуванням положення ч. 4 ст. 206 ЦПК України, обґрунтовано задовольнив заявлені позовні вимоги. 
В апеляційній скарзі представник відповідача не навів мотивів та не надав доказів неможливості ОСОБА_3 надавати допомогу синові на період навчання, відсутні у ній заперечення щодо наявності у відповідача постійної роботи, заробітку, інших утриманців.   
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального та додержані норми процесуального права.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381- 384, 389  ЦПК України, апеляційний суд 

                                                          п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Єрмака Олега Віталійовича залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.  

Головуючий -                                                                                       О.Ю. Кононенко

Судді:                                                                                                     О.І. Собина

                                                                                                                 Т.А. Левченко