Постанова                                                  
Іменем України
10 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 523/1767/14-ц
провадження № 61-1780св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси в складі судді               Середи І. В. від 27 серпня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду в складі колегії суддів: Вадовської Л. М.,                 Колеснікова Г. Я., Сєвєрової Є. С. від  28 грудня 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст заяви
У листопаді 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту від  30 листопада 2006 року, яким надано кредит в іноземній валюті                 55 000 дол. США на строк по 30 листопада 2016 року. Для забезпечення  виконання зобов`язання за кредитним договором між                                     АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 69022 від 30 листопада 2006 року. 12 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» права вимоги за вищевказаним кредитним та забезпечувальними договорами. Посилаючись на невиконання зобов`язань за кредитним договором, позивач ТОВ «Кей-Колект», після збільшення 17 лютого 2015 року вимог, остаточно просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість станом на 06 лютого 2015 року в загальній сумі 65 567,13 дол. США, що еквівалентно 1 516 605,75 грн; стягнути судові витрати.
Короткий зміст судових рішень, ухвалених по справі
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня                     2015 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з                      ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором в сумі 405 563,37 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Відстрочено виконання рішення суду на два роки.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року скасовано в частині відстрочки виконання рішення та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у відстроченні виконання рішення, а в решті рішення суду залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 21 березня 2018 року касаційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2016 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом та в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 серпня                     2018 року позов про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором в сумі  14 816,29 дол. США, що еквівалентно 412 637,29 грн.
Висновок суду мотивовано тим, що рішенням Суворовського районного  суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року стягнуто солідарно з                ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитом в розмірі 405 563,37 грн, що складає 50 759,38 дол. США, у вказану суму заборгованості увійшла заборгованість за кредитом в сумі 46 864,97 дол. США та за процентами в сумі 3 894,74 дол. США. Рішення в цій частині залишено без змін в апеляційному порядку. Отже, залишок заборгованості за процентами складає 14 816,42 грн, що еквівалентно 412 637,29 грн.
Постановою Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2018 року залишено без змін.
Апеляційний суд погоджуючись з висновками суду першої інстанції зазначив про те, що місцевий суд ухвалюючи рішення в частині вимог про стягнення процентів, встановив обставини, що мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального права та дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з позичальника та поручителя в солідарному порядку залишку заборгованості по процентам, що не була включена в суму заборгованості, стягнуту рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року, що має законну силу.
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
29 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою, яка підписана  її представником - ОСОБА_3 , на рішення Суворовського районного  суду м. Одеси від 27 серпня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову позові.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливлює  встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме справу розглянуто  за відсутності відповідачів в справі (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2021 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу                         № 523/17672/14-ц з Суворовського районного суду м. Одеси.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду 
від 01 листопада 2021 року вказану справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є                     позивач, та ОСОБА_1 30 листопада 2006 року укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого надано кредит в іноземній валюті в сумі  55 000 дол. США на термін по 30 листопада 2016 року зі сплатою відсотків з використанням кредитних коштів. За умовами договору позичальник зобов`язалась повернути суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтентних платежів в розмірі               800 дол. 
Між АКІБ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 30 листопада 2006 року, за яким поручитель зобов`язалась відповідати за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 30 листопада 2006 року як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.
Між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року, за яким відступлене право вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 30 листопада 2006 року.
З довідки розрахунку заборгованості ТОВ «Кей-Колект» від 14 жовтня 2014 року, станом на 12 грудня 2011 року (дата відступлення права вимоги ПАТ «УкрСиббанк» ТОВ «Кей-Колект») заборгованість                  ОСОБА_1 за кредитним договором від 30 листопада 2006 року складає в розмірі 50 759,38 дол. США, в тому числі: заборгованість по тілу кредиту в розмірі 46 864,64 дол. США, заборгованість по відсоткам у розмірі 3 894,74 дол. США.
09 липня 2014 року ТОВ «Кей-Колект» направило на адресу                   ОСОБА_1 лист-вимогу про виконання взятих на себе зобов`язань, який був залишений без виконання. 
У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором  позивачем станом на 06 лютого 2015 року здійснено розрахунок заборгованості за кредитом, який слав 65 567,13 дол. США, що еквівалентно 516 605,75 грн, в тому числі: заборгованість по основній сумі кредиту в сумі 46 855,97 дол. США, що еквівалентно                          1 083 805,76 грн; прострочена заборгованість за відсотками                    18 711,16 дол. США, що еквівалентно 432 799,98 грн.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                     2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає частковому  задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (стаття 526 ЦК України).
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини  першої статті 512 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Висновки судів попередніх інстанцій про те, що ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги за кредитним договором  від 30 листопада 2006 року згідно з договором факторингу від 12 грудня 2011 року № 1, за яким                 ПАТ «УкрСиббанк» відступило право вимоги ТОВ «Кей-Колект» на умовах та зобов`язаннях, які були визначені кредитним договором від 30 листопада 2006 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та                         ОСОБА_1 . 
Доводи ОСОБА_1 щодо у відсутності у ТОВ «Кей-Колект» права на нарахування процентів безпідставні, оскільки до правонаступника перейшло права первісного кредитора у кредитному зобов`язанні на підставі договору. Зазначене встановлено й рішеннями судів у цій справі, які в частині стягнення кредитного боргу та частини процентів залишені без змін постановою Верховного Суду від 21 березня                        2018 року.
Разом із тим, колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками апеляційного суду в частині розміру стягнутих відсотків у солідарному порядку з відповідачів, та періоду їх стягнення з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики,    що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
Використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення 09 липня 2014 року досудової вимоги про стягнення усієї суми заборгованості за договором до кінцевого терміну, банк змінив строк виконання зобов`язання з 30 листопада 2016 року на 08 серпня 2014 року.
Як убачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором, на підставі якого суд ухвалив рішення, заборгованість по процентам нарахована по 06 лютого 2015 року
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі                           і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ураховуючи наведене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 
Таким чином, у справі яка переглядається, вимоги кредитора про стягнення процентів після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості, якою змінений строк виконання основного зобов`язання, є безпідставними .   
Апеляційний суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи наявний письмовий лист-вимога до позичальника від 09 липня 2014 року про погашення заборгованості в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нараховані на день повернення кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги. Стягуючи проценти, суд апеляційної інстанції визначив їх розмір станом на 17 лютого                   2015 року, не врахувавши, що строк дії кредитного договору сплив                      08 серпня 2014 року.
Кредитор направивши вимогу про дострокове стягнення кредитної заборгованості на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, неустойки та інших платежів за договором.
Так, відповідно до розрахунку банк продовжив нараховувати та просив стягнути заборгованість по процентах, у тому числі з часу направлення вимоги (09 липня 2014 року) до 17 лютого 2015 року (з урахуванням збільшення позовних вимог), а апеляційний суд помилково вважав наявними підстави для їх задоволення у повному обсязі. Апеляційний суд стягуючи проценти за користування кредитом в розмірі                     14 816,42 дол. США, що еквівалентно 412 637,29 грн не з`ясував за який період вказані відсотки нараховані кредитором, не навів у рішенні відповідні розрахунки, та не встановив чи не нарахував кредитор передбачені договором проценти за кредитом у період коли таке право у нього припинилося.
Із викладеного вбачається, що висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості у визначеному ним розмірі є передчасним. Без з`ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, заперечень відповідачів, висновки суду про задоволення позову не можна вважати обґрунтованим.
З урахуванням наведеного, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, встановлених статтею 411 ЦПК України. 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного  суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від  28 грудня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська	
Судді:	С. Ю. Бурлаков	
 	А. Ю. Зайцев	
 	В. М. Коротун	
 	М. Ю. Тітов