Номер провадження: 22-ц/813/6774/21 
Номер справи місцевого суду: 522/16978/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2021 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/16978/17
Номер провадження: 22-ц/813/6774/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),
- суддів -Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.
за участю секретаря судового засідання - Рибачук О.І.

учасники справи: 
- позивач - ОСОБА_1 ,
- відповідач - ОСОБА_2 ,
- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мельник Ольга Миколаївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мельник Ольга Миколаївна, про визнання недійсними шлюбу та договору дарування, за апеляційною скаргою адвоката Адабаш Світлани Аксентіївни, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Домусчі Л.В. о 12 годині 58 хвилинц 12 січня 2021 року, повний текст рішення складений 25 січня 2021 року,

встановив:
2. Описова частина
2.1 Короткий зміст вимог скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду міста Одеси з позовом, в якому просить: 1) визнати недійсним укладений між нею та відповідачем шлюб; 2) визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 03.10.2014 року між нею та відповідачем; 3) скасувати запис про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .. 
ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що вона, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є самотньою, проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка була нею приватизована у 1997 р.. Іншого житла та нерухомості у неї немає. Близьких родичів у неї не має, чоловік та діти вже померли. Має низьку хвороб, у 2013 р. перенесла хірургічну операцію офтальмологічного характеру. 
Позивачка здавала в оренду кімнату в належній їй 2-х кімнатній квартирі? хоча це є незручно, оскільки кімнати є суміжними, але у неї було скрутне матеріальне становище. У 2007 р. в якості квартиранта у її квартирі оселився відповідач. Спочатку він проявив себе як вихована, інтелігентна, доброзичлива людина. Ставився до неї надзвичайно шанобливо, дарував квіти, запрошував до розважальних закладів, пригощав делікатесами. Проявив себе як високо порядний чоловік, який може бути справжнім помічником для хворої похилої людини, який її ніколи не покине, завжди надасть допомогу. Вона була переконана, що це гідна людина та він після її смерті заслужено отримує її квартиру. 
У 2008 р. вона надала йому дозвіл на реєстрацію в своїй квартирі, де він і зареєструвався 10.10.2008 р.. Будучи дуже вдячною йому за його постійну допомогу, вона 19.02.2010 р. склала заповіт на нього та на його матір порівну, оскілки іноді він був відсутній бо працював кухаром на суднах, ходив в закордонні рейсі. З метою більшої впевненості, що квартира безспірно буде успадкована він запропонував їй укласти з ним шлюб, який був зареєстрували 14.05.2011 р.. Однак, після цього ставлення відповідача до неї почало погіршуватися.
Усвідомивши свою помилку, вона запропонувала йому добровільно розірвати шлюб, але відповідач відмовився. Тоді вона звернулась до суду з позовом (справа № 2-1522/10469/11), проте позов було залишено без розгляду. Після повернення відповідача з чергового рейсу, його ставлення до неї значно покращилось. Він вмовив її, що буде завжди надавати їй допомогу та нагляд.
Проте, шлюб було укладено фіктивно з метою посилити впевненість відповідача у тому, що після її смерті він як чоловік, безперешкодно успадкує спірну квартиру. Вказане є підставою для визнання зареєстрованого шлюбу недійсним згідно ч. 2 ст. 40 СК України.
У 2012-2013 р.р. її рідна сестра - ОСОБА_3 , яка мешкала в м. Севастополі, почала активно з нею спілкуватися та наполягати щоб вона оформила заповіт на ім`я її сина, що мешкає в м. Одесі, взамін того, що той буде про неї піклуватися. Така порада обурила відповідача, тому він одного разу розлютився та влаштував бійку з племінником. Усвідомлюючи напружену ситуацію, побоюючись що він буде позбавлений права отримати її квартиру, відповідач запропонував їй укласти договір дарування квартири за умови надання їй належної допомоги.
Таким чином, позивачка планувала укласти договір дарування лише задля вигоди, а саме - розраховувала, що відповідач буде постійно піклуватися про неї та після смерті, поховавши її, він стовідсотково матиме квартиру. На той час між ними була двостороння домовленість, яка повністю відповідала інтересам обох.
Однак, після укладання договору дарування квартири відповідача як підмінили, з`явився ОСОБА_2 грубий, жадібний, безсовісний, зловживаючий алкогольними напоями. Заважаючи їй та сусідам, влаштовував нічні гулянки. Сусіди 07.06.2016 р. викликали поліцію з приводу шуму. Також вона звернулась до поліції, однак після цього він їй пригрозив вбивством та попередив, що планує привести молоду жінку для проживання, та мені потрібно орендувати житло, бо він мене здасть до психіатричної лікарні або вижене. На час звернення до суду відповідач перебуває в рейсі. До жовтня 2014 р. він завжди показував свої контракти і вона завжди проводжала його в аеропорт, але після укладання договору дарування ситуація кардинально змінилась. Спілкуючись лише по телефону з його матір`ю, позивачка не знала місцезнаходження відповідача. В останнє перед від`їздом, десь 10 - 12.08.2017р. відповідач після вживання алкоголю вдарив її по голові та по ногах, в результаті чого її стан здоров`я погіршився, опухло в області правого віка, там де їй було вживлено штучний кришталик. У неї з`явились запаморочення, підвищився тиск, головні болі, був інфаркт. Тому вона звернулась по поліції про скоєння відповідачем злочину.
Отже, у позивачки не було наміру дарувати квартиру, позбавляючи себе єдиного житла, бо все повинно було залишитися як і було: вона спокійно там проживає, а відповідач їй допомагає. Однак, вона продовжує сплачувати за квартиру, та в ній проживати, але атмосфера унеможливлює в ній спокій. Тому, позивачка просить задовольнити її позовні вимоги. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою природою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди (постанова ВСУ від 18.06.2014 р.).
При цьому, позивачка посилається як на підставу вимог на ст. 229 ЦК України тобто як на помилку, бо вона мала на увазі створити для себе найбільш сприятливі умови для оптимального життя шляхом укладання договору дарування з метою його зацікавити в здійснені за нею належного догляду та забезпечити спокійну старість (Т. 1, а. с. 1 - 6).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .
ОСОБА_2 зазначає, що підстави позову зовсім не доведені. Різниця у віці не передбачена як підстава для задоволення таких позовних вимог. Не дивлячись на таку різницю у віці між сторонами, шлюб їх був справжнім. Вони жили в одній квартирі, вели спільне господарство, були знайомі з родичами з обох боків. Квартиру позивачка подарувала своєму чоловіку, при цьому чітко розуміла наслідки цього та довіряла йому. Та обставина, що у позивачки не має іншого житла, не може бути підставою для задоволення позову. Вони до цих пір в шлюбі та відповідач навіть не намагався позбавити її житла, ніяких замахів на її життя відповідач не робив, у позивачки є ключі від квартири. Відповідач досить ласкаво до неї відноситься та її зовсім ніхто не виганяв з квартири (Т. 1, а. с. 149 - 152).

2.3 Позиція позивачки щодо доводів відзиву відповідача на позов

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 оселився в спірну квартиру зі згоди позивачки у 2007 р. за договором найму. Він винаймав одну з двох кімнат спірної квартири. У 2008 р. позивачка його зареєструвала на його прохання, оскільки тоді він був гідним чоловіком. У 2010 р. позивачка у нотаріуса посвідчила на нього заповіт. У 2011 р. вони уклали шлюб. У 2014 р. позивачка подарувала спірну квартиру відповідачу. Весь цей період часу відповідач мав намір отримати квартиру, адже він знав, що для цього треба бути доглянути позивачку. Укладання шлюбу було фіктивним з наміром отримати квартиру. У них не було наміру та мети створити сім`ю та мати спільне подружнє життя. Договір дарування було укладено лише на папері, але у позивачки ніколи не було наміру подарувати квартиру. Її намір був лише у тому, щоб зробити так, аби забезпечити свою старість. Як такого у них не було спільного господарства, він не давав їй свої гроші. З 2007 р. він лише приносив продукти харчування, проте ходив в рейс і не перераховував їй зарплату. Мати відповідача після того як вони побрались, навіть сказала, що наробив її син, адже вона хоче мати онуків, а в них така різниця за віком. Відповідач молодше неї на 40 років і це навряд є любов`ю. Відповідач у квартирі жив з 2007 р. як квартирант десь 4 роки. Так, вони ночували в одній кімнаті, проте на різних ліжках. Декілька разів у позивачки була близькість з відповідачем. У позивачки це третій шлюб. 
У 2011 році позивачка подавала до суду позов про розірвання шлюбу, проте позов було залишено без розгляду за заявою позивачки. Відповідач познайомив позивачку зі своєю мамою та сестрою, з якою спілкувалась як з дружиною її сина, яка була згодна залишити її сину квартиру, оскільки позивачка їм обом довіряла та зробила на обох навіть заповіт. Позивачку разом з відповідачем запрошували на святкування 50-річчя до свідка ОСОБА_5 . Після шлюбу і після укладення договору дарування позивачка продовжувала проживати у квартирі, оскільки у неї це єдине житло. В серпні 2017 р., перед тим як піти в рейс, відповідач пиячив та тягав її за волосся, побив та пригрозив, що як прийде з рейсу то її вижене. Вважає, що внутрішнє волевиявлення сторін при укладанні договору дарування не відповідала зовнішньому прояву (Т. 1, а. с. 174 - 175).

2.4 Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 11.11.2020 року відмовлено у клопотанні представника позивача - адвоката Адабаш С.А. про призначення судової комплексної психолого-психіатричної експертизи.
Ухвала суду мотивована тим, що з позовних вимог вбачається, що підставою позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири від 03.10.2014 р. зазначено ст. 229 ЦК України, а саме - помилка та потреба у сторонній допомозі. Виходячи з цього та запропонованих у клопотанні питань, суд вважає що вказані питання не відносяться до предмету доказування по даній справі (Т. 2, а. с. 102).

2.5 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 12 січня 2021 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідача - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Мельник Ольги Миколаївна, про визнання недійсним шлюбу та визнання недійсним договору дарування, скасування запису.
Рішення мотивоване судом першої інстанції тим, що шлюб було укладено добровільно, за спільним рішенням, наслідки його укладення були сторонам відомі. Припинення сімейних стосунків є підставою для розірвання шлюбу. Позивачкою, в контексті ч. 1 ст. 229 ЦК України, не доведено помилку та її істотність. Інших обставин, які б свідчили про те, що на момент укладення Договору дарування квартири сторони неправильно сприймали фактичні обставини цього правочину, що вплинуло на їх волевиявлення судом не встановлено (Т. 2, а. с. 142 - 149).

2.6 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Адабаш Світлана Аксентіївна, діюча від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2020 року про відмову у призначенні судової комплексної психолого-психіатричної експертизи та призначити по справі вказану експертизу. Одночасно адвокат Адабаш С.А. просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 12 січня 2021 року. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

2.7 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що: 1) справа була розглянута за відсутності позивачки; 2) судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволені клопотання про допит свідка ОСОБА_6 ; 3) судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволені клопотання про призначення судової комплексної психолого-психіатричної експертизи; 4) судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у долученні до справи висновку експерта від 16.11.2018 року, з причини пропущення строків; 5) суд першої інстанції прийняв відзив на позовну заяву відповідача, який було подано з порушенням строків та без заяви про поновлення таких строків; 6) судом першої інстанції не було досліджено відносин, які склались між сторонами у період з 2007 року по 2011 рік; 7) суд першої інстанції не надав оцінку показам свідків, які підтвердили фіктивність шлюбу; 8) не взято до уваги, що позивачка зверталася у 2011 році до суду із позовом про розірвання шлюбу; 9) у позивачки та відповідача не існувало спільних інтересів, спільного бюджету; 10) позивачка уклала не договір дарування, в сенсі безоплатної передачі майна, а в сенсі отримання довічного належного утримання з боку відповідача; 11) нотаріус не спрогнозувала можливе розлучення сторін та не змоделювала ситуацію, при якій ОСОБА_1 буде вимушена звільнити квартиру (Т. 2, а. с. 154 - 159).

2.8 Узагальнені доводи відповідача в апеляційному суді

ОСОБА_2 не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мельник Ольга Миколаївна у письмових поясненнях вказує на те, що: 1) при укладанні договору дарування сторони діяли добровільно; 2) позивачка продовжила проживати у подарованій квартирі. Вказане свідчить, що сторони не є сторонніми особами; 3) посилання позивачки на те, що спірний договір дарування укладений всупереч її волі, оскільки вона помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, є необґрунтованими (Т. 2, а. с. 194 - 196).

2.9 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.03.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Адабаш Світлани Аксентіївни, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 12 січня 2021 року (Т. 2, а. с. 177).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.03.2021 року призначено справу до розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду на 29.04.2021 на 14:00 год. (т. 2 а.с. 178).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.03.2021 року апеляційну скаргу адвоката Адабаш Світлани Аксентіївни, діючої від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 11 листопада 2020 року прийнято до свого провадження, як заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду (Т. 2, а. с. 179).
03.09.2021 року від Приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Мельник Ольги Миколаївни надійшли письмові пояснення (Т. 2, а. с. 194 - 196).
У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.
У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - адвокат Караштефан Олександр Васильович просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.
У судовому засіданні Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мельник Ольга Миколаївна просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.
У судовому засіданні було допитано у якості свідка - ОСОБА_7 , який є племінником ОСОБА_1 .
ОСОБА_7 вказав на те, що ОСОБА_2 він знає як квартиронаймача ОСОБА_1 . Через декілька років проживання у квартирі ОСОБА_2 просив останню зареєструвати його у квартирі. Десь у 2011 року на святкуванні дня народження його тітки між ним та ОСОБА_2 склалась розмова (конфлікт), відповідно до якої ОСОБА_2 повідомив про намір зареєструвати шлюб з ОСОБА_1 .. Однак, з вказаної розмови стали відомі дійсні наміри ОСОБА_2 , який зазначив, що він не переймається ОСОБА_1 та йому потрібна тільки квартира. Також ОСОБА_7 повідомив, що через деякий час ОСОБА_2 заборонив його матері - сестрі ОСОБА_1 приходити до квартири.
У судовому засіданні на запитання колегії суддів ОСОБА_2 підтвердив покази свідка. 

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Адабаш Світлани Аксентіївни, діючої від імені ОСОБА_1 , підлягає задоволенню частково.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонеркою та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 1986 року.
Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 травня 1997 р. за № НОМЕР_1 , квартира АДРЕСА_1 ОСОБА_1 отримала вказану квартиру у власність в результаті приватизації (Т. 1, а. с. 8).
В спірній квартирі 10.10.2008 р. був зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. 
19.02.2010 р. ОСОБА_1 склала заповіт на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за яким заповідала належну їй квартиру, який було посвідчено державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Вахнєнко Ю.О., реєстр. №6-168 (Т. 1, а. с. 20).
14 травня 2011 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований Другим Приморським ВДРАЦС Одеського міського управління юстиції а/з №115 згідно виданого свідоцтва про шлюб , серія НОМЕР_2 (Т. 1, а. с. 19).
ОСОБА_1 раніше вже зверталась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, який за її заявою було залишено без розгляду згідно ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 03.10.2011р. (справа №2/1522/10469/11). 
25 лютого 2014 р. ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 48,5 кв. м., житловою площею - 20,1 кв. м. (Т. 1, а. с.113), яке було видане Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області.
03.10.2014 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 48,5 кв. м., який посвідчено приватним нотаріусом посвідчено Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М., реєстровий №1342.
Між сторонами виникли правовідносини щодо визнання недійсним шлюбу та договору дарування квартири.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.
За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч. ч. 1, 2, 4 ст. 10 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Розглянувши спір, який виник між сторонами у даній справі, суд першої інстанції в частині позовних вимог про визнання недійсними шлюбу правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. 
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду про відмову в задоволенні вимог про визнання недійсним шлюбу. Одночасно колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування. 

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття/відхилення аргументів відзиву на апеляційну скаргу 

Доводи апелянта, що справа була розглянута за відсутності позивачки колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне. 
У судове засідання, призначене на 11.11.2020 року, позивачка не з`явилася. Адвокат Адабаш С.А. у судовому засіданні заявила клопотання про перерву по справі з метою підготовки до судових дебатів.
Суд першої інстанції, з метою доступу до суду згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, надав представнику позивачки час на підготовку промови в судових дебатах та оголошено перерву до 30.11.2020р.
В судове засідання, призначене на 16.12.2020 року позивачка та її адвокат Адабаш С.А. не з`явились, про час і місце судового засідання були сповіщені належним чином. 
Адвокат Адабаш С.А. надала до суду заяву про відкладення судового засідання, оскільки має ознаки гострої респіраторної хвороби, зазначивши що надасть про це відповідний документ.
У судове засідання, призначене на 12.01.2021 р., позивачка та її адвокат Адабаш С.А. не з`явились, про час і місце судового засідання були сповіщені належним чином. 
12.01.2021 р. до суду надійшла (електронною поштою) заява від адвоката Адабаш С.А. про визнання неявки позивачки поважною та про відкладання судового засідання, вказавши при цьому, що їй стало відомо про те, що ОСОБА_1 бажає взяти особисто участь у призначеному судовому засіданні, проте з`явитися в судове засідання не зможе, оскільки з 08.01.2021 р. в України було введено жорсткий нокдаун. Вона не відвідує громадські місця зі значним скупченням людей, щоб запобігти зараженню цим захворюванням. Сама адвокат Адабаш С.А. підтримала таке клопотання та вважала, що справу слід відкласти до періоду покращення епідемічної ситуації та скасування урядом нокдауну.
Відповідно до ч. 3 ст. 241 ЦПК України, вислухавши додаткові пояснення і вирішивши заявлені при цьому клопотання учасників справи, суд постановляє ухвалу про закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами і переходить до судових дебатів.
З матеріалів справи вбачається, що 11.11.2020 року суд закінчив стадію дослідження доказів та оголосив про судові дебати. У зв`язку з тим, що сторони просили надати час для підготовки до судових дебатів, суд першої інстанції оголосив перерву.
Відповідно до ч. 6 ст. 240 ЦПК України, якщо в судовому засіданні було оголошено перерву, провадження у справі після її закінчення продовжується зі стадії, на якій було оголошено перерву.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу).
Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що карантин та введений локдаун не перешкоджає розгляду справи, тому що з 22 травня 2020 року КМ України дозволив регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському, внутрішньо-обласному та міжнародному сполученні. Постановою Кабінету Міністрів України № 343, відповідно до підпункту 8 пункту 2, дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.
Наведене свідчить про усунення перешкод для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.
Проте, запровадження карантинних заходів не звільняє учасників цивільного провадження від обов`язку прибувати за викликом до суду. Ним лише покладаються додаткові обов`язки щодо дотримання установлених правил карантину. Тобто, обмеження не є підставою для неприбуття у судове засідання.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволені клопотання про допит свідка ОСОБА_7 , колегія суддів відхиляє, вона була усунута апеляційним судом, свідок ОСОБА_7 був опитаний у судовому засіданні апеляційного суду.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції було відмовлено у долученні до справи висновку експерта від 16.11.2018 року з причини пропущення строків, колегія суддів відхиляє, оскільки вказаний довід апеляційної скарги був предметом розгляду у суді апеляційної інстанції підчас оскарження протокольної ухвали від 11 листопада 2020 року. За результатами розгляду постановою Одеського апеляційного суду від 30.04.2021 року залишено без змін протокольну ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 11 листопада 2020 року про відмову у поновлені строку на подання доказів. 
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволені клопотання про призначення судової комплексної психолого-психіатричної експертизи не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Частиною 1 ст. 353 ЦПК України визначений перелік ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, оскаржувана ухвала про відмову в призначені експертизи, у переліку ухвал, визначених частиною першою цієї статті, відсутня, тому окремо від рішення не оскаржується.
Відповідно до ч. 2 ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.03.2021 року апеляційну скаргу в частині оскарження вищевказаної ухвали суду першої інстанції прийнято до провадження як заперечення на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Предметом висновку експерта можуть бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку не можуть бути питання права.
Статтями 102, 103, 104, 107 ЦПК України передбачено, що висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.
Відповідно до ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.
У відповідності до 2 постанови пленуму Верховного Суду України № 8 від 30.05.97 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», неприпустимо призначати експертизу у випадках, коли з`ясування певних обставин не потребує спеціальних знань, а також порушення перед експертом правових питань, вирішення яких віднесено законом до компетенції суду. 
Недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.
Судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять саме до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. 
Судом першої інстанції вищезазначених умов для призначення судової експертизи не встановлено, з чим погоджується й апеляційний суд.        
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції прийняв відзив на позовну заяву відповідача, який був поданий з порушенням строків та без заяви про поновлення таких строків, не заслуговують на увагу оскільки вказане порушення не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду. 

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачка зверталася до суду у 2011 році із позовом про розірвання шлюбу, не заслуговують на увагу, оскільки за заявою ОСОБА_1  позовну заяву було залишено без розгляду згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 03.10.2011р. (справа №2/1522/10469/11). Вказаний факт навпаки підтверджує те, що   ОСОБА_1  змінила свою думку щодо розірвання шлюбу.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було досліджено відносини, які склались між сторонами у період з 2007 року по 2011 рік та які продовжують існувати на даний час, спростовуються матеріалами справи та показами свідків допитаними у суді першої інстанції.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не надав оцінку показам свідків, які підтвердили фіктивність шлюбу, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне. 
З позовної заяви та апеляційної скарги позивачки вбачається, що метою укладання шлюбу було її намір посилити впевненість відповідача, що він будучі спадкоємцем першої черги після її смерті як чоловік безперешкодно успадкує спірну квартиру. 
З матеріалів справи вбачається та позивачкою не заперечується той факт, що відповідач проживав у спірній квартирі разом з позивачкою ще з 2007 р. та був зареєстрований у жовтні 2008 р..
Також судом першої інстанції встановлено, що між сторонами після реєстрації шлюбу утворились подружні стосунки, що також підтверджується і поясненнями свідків, до яких вони приходили в гості як подружжя. Вищевказане було предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.
Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначається, що за рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст. 40 СК). Шлюб не може бути визнано недійсним, якщо на момент розгляду справи відпали обставини, які засвідчують відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю. У випадках, передбачених ст. 41 СК, шлюб за рішенням суду може бути визнаний недійсним. У даному разі вирішення цього питання залежить від встановлених судом обставин. СК вказує на підстави, за яких шлюб може бути визнано недійсним, зокрема коли шлюб було укладено між усиновлювачем і усиновленою дитиною; двоюрідними братом і сестрою чи іншими родичами; з особою, яка не досягла шлюбного віку, тощо. Разом з тим, наявності одного із вказаних фактів недостатньо для визнання шлюбу недійсним. 
Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до статті 40 Сімейного кодексу України шлюб, який укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, є фіктивним.
Такий шлюб визнається недійсним за рішенням суду.   
Згідно зі статтею 45 Сімейного кодексу України шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним внаслідок його фіктивності, повинна підтвердити належними доказами свої покликання про відсутність у осіб, які уклали шлюб, наміру створити сім`ю.
Відповідно до судової практики самі по собі доводи позивачки про те, що метою укладення шлюбу було отримання певних майнових благ, не дають підстав для визнання шлюбу недійсним з підстав фіктивності (постанови Верховного Суду у справах № 750/6471/15-ц, № 591/1860/16-ц).
Верховний Суд зазначив, що відсутність наміру створити сім`ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об`єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з`явився намір створити сім`ю, наприклад коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримують інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо (постанова від 17.04.2019 у справі № 752/2337/16-ц).
У справі № 285/720/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що окреме проживання подружжя та не проведення святкової церемонії укладання шлюбу, а також наявність будь-яких фінансових зобов`язань сторін самі по собі не можуть бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним). А припинення сімейних стосунків та наявні конфлікти, які виникають між подружжям, є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним.
Доводи апелянта, що у позивачки та відповідача не існувало спільних інтересів, спільного бюджету, також не заслуговують на увагу, оскільки у судовому засіданні, яке відбулось 15.02.2018 року у суді першої інстанції ОСОБА_1 , як свідок суду пояснила, що відповідач ОСОБА_2 почав винаймати кімнату в квартирі у 1997 р., тоді він працював на мореплавних судах в м. Іллічівськ, проте він їй допомагав робити в квартирі ремонт.
Таким чином, вирішуючи справу, слід брати до уваги те, наскільки цим шлюбом порушено права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення. Отже, обставини, які позивачка вважає підставами недійсності шлюбу, не є такими відповідно до статті 40 СК України. Доводи позивачки про те, що метою укладення шлюбу для неї було - надання належного утримання з боку відповідача, а у відповідача - набуття права на квартиру не дає підстав для визнання шлюбу недійсним відповідно до статті 40 СК України. Тому, під час дослідження доказів та встановлення фактів у даній справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону та встановлено обставини справи на підставі досліджених судом доказів, рішення суду в цій частині є законним
і обґрунтованим. 
Доводи апелянта про те, що нотаріус не спрогнозувала можливе розлучення сторін та не змоделювала ситуацію, при якій ОСОБА_1 буде вимушена звільнити квартиру, колегія суддів відхиляє, оскільки статтею ст. 5 Закону України «Про нотаріат» передбачено вичерпний перелік обов`язків нотаріуса, до яких не входить прогнозування або моделювання ситуацій, які можуть настати. Однак, нотаріус повинен попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.
Приватний нотаріус Мельник О.М. у судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що перед тим як вчинити договір дарування нею була попередньо проведена з ОСОБА_1 співбесіда без присутності відповідача, в ході якої нотаріусом було роз`яснено суть договору дарування та його наслідки, у тому числі, що в такому випадку позивачка буде позбавлена права власності на квартиру. На що позивачка пояснила, що вона все розуміє, вона дуже довіряє своєму чоловіку, наполягала на посвідчені саме договору дарування і не погодилась на укладання взамін нього будь-якого іншого договору.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Правова позиція Верховного Суду України щодо предмету доказування у справах про визнання недійсними договорів дарування на підставі статті 229 ЦК України викладене у постановах від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження №6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження №6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16).
Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).
Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного: відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Під час розгляду даної справи колегією суддів встановлено, що позивачка є особою похилого віку ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ). Після укладення договору дарування вона продовжила проживати у спірній квартирі, яка є її єдиним житлом, маючи в ньому зареєстроване місце проживання, а також те, що позивачка продовжувала сплачувати комунальні послуги за користування спірною квартиро і не вчиняла дій, які б могли свідчити про її небажання користуватись спірною квартирою. Фактична передача квартири не відбулась.
Колегія суддів також приймає до уваги пояснення свідка ОСОБА_7 щодо інтересів відповідача відносно квартири, які останній підтвердив.
Встановивши вказані вище фактичні обставини, оцінивши наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні усіх обставин справи, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що договір дарування не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не встановив фактичні обставини справи та не надав належної правової оцінки доводам позивачки та доказам, наданим на підтвердження позовних вимог, не врахував вік позивачки, її стан здоров`я, потребу у догляді та утриманні, а також, що після укладення спірного договору дарування позивачка продовжила проживати у подарованій квартирі.
З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає доведеним, що при укладенні оспорюваного договору дарування, позивачка помилялася щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, так як неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки вважала, що укладає договір, на підставі якого вона отримує утримання з боку відповідача.
На підстави вищевикладеного, колегія суддів пришла до висновку, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 03 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник Ольгою Миколаївною та зареєстрований в реєстрі під №1342, підлягає визнанню недійсним.
Рішення апеляційного суду про визнання недійсним договору дарування квартири є підставою для проведення відповідної державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Адабаш Світлани Аксентіївни, діючої від імені ОСОБА_1 , є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає задоволенню частково.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права в частині вирішення позовних вимог про визнання договору дарування квартири недійсним, призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у вказаній частині відмови у визнанні договору дарування квартири недійсним підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мельник Ольга Миколаївна, про визнання недійсними договору дарування квартири за вищевказаного обґрунтування. 
В решті рішення необхідно залишити без змін.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

 
Апеляційну скаргу адвоката Адабаш Світлани Аксентіївни, діючої від імені ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 12 січня 2021 року в частині відмови у визнанні договору дарування недійсним - скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мельник Ольга Миколаївна, про визнання недійсними договору дарування - задовольнити.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 03 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник Ольгою Миколаївною та зареєстрований в реєстрі під №1342, - недійсним.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 06 грудня 2021 року. 

Головуючий суддя:                                        А. П. Заїкін

Суддів                                                         С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе