Справа № 306/861/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        10 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Кондора Р. Ю., Собослоя Г. Г.,
за участі секретарки судового засідання Жганич К. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Свалявського районного суду Закарпатського області від 5 березня 2020 року, ухвалене суддею Жиганською Н. М., повне судове рішення складено 10.03.2020,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позов обґрунтувала тим, що відповідно до договору поставки № 01/04 від 01.04.2016, акту приймання-передачі майна (дробарка Sandvik SRP AB SE-23381 Svedala Sweden), фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зобов`язалася оплатити їй у строки, що узгоджені між ними в додатковій угоді № 1 до цього договору, до кінця листопада 2017 року рівними частинами по 75 000 грн повну вартість поставки на суму 870 000 гривень.
Однак станом на 19.03.2019 відповідачка свої зобов`язання виконала частково, тобто сплатила їй зі загальної суми 870 000 грн лише 349 000 грн у період із 30.12.2016 по 12.12.2017, а отже, несплаченими за поставку дробарки залишаються ще 521 000 гривень. 
Стверджувала, що ОСОБА_2 у порушення умов договору подальше погашення заборгованості не здійснює, на її вимогу про досудове врегулювання спору не реагує та від сплати заборгованості за договором поставки ухиляється. 
Зауважувала, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_2 30.10.2018 хоч і припинила свою підприємницьку діяльність, однак відповідно до закону фізична особа-підприємець відповідає за своїм зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, в тому числі і після припинення такої діяльності, усім своїм майном як звичайна фізична особа.
Звертала увагу і на те, що внаслідок порушення відповідачкою взятих на себе зобов`язань по сплаті їй решти 521 000 грн заборгованості за дробарку, вона вправі вимагати від неї ще й сплату пені, трьох відсотків річних та інфляційних утрат від простроченої суми боргу за період із 03.12.2018 по 15.04.2019. 
Посилаючись на наведені обставини просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 611 908,20 грн, яка складається із: 521 000 грн основного боргу; 68 343,78 грн пені; 5 695 грн у вигляді трьох відсотків річних від простроченої суми та 16 869,42 грн інфляційних утрат, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішення Свалявського районного суду Закарпатського області від 05.03.2020 позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 611 908,20 грн, яка складається із: 521 000 грн основного боргу; 68 343,78 грн пені; 5 695 грн у вигляді трьох відсотків річних від простроченої суми та 16 869,42 грн інфляційних утрат, а також 6 119,08 грн понесених судових витрати по оплаті судового збору.

У вересні 2020 року відповідачка ОСОБА_4 подала до місцевого суду заяву про перегляд цього заочного рішення суду і, як наслідок за результатами її розгляду, ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 26.10.2020 зазначену заяву відповідачки залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 посилалась на незаконність та необґрунтованість указаного заочного рішення суду.
Скарга мотивована тим, що вона не отримувала з суду ані позовних документів, ані судових повісток, а відтак справу розглянуто без її участі та повідомлення про судовий розгляд.
Стверджувала, що викладені в позовній заяві та судовому рішенні факти не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки вона жодних договорів поставки та актів не підписувала, а місцевим судом безпідставно не витребувано оригінали договору поставки № 01/04 від 01.04.2016, його додатку та акту приймання-передачі майна (дробарки Sandvik SRP AB SE-23381 Svedala Sweden).
Зауважувала і те, що станом на 16.10.2020 у Шепетівському відділі поліції ГУНП в Хмельницькій області проводиться досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України за підробку документів, де вона допитувалася як потерпіла у цьому кримінальному провадженні та в неї відбиралися зразки підписів для графологічної експертизи з метою встановлення не підписання нею зазначених вище договору поставки й акту прийому-передачі дробарки, оскільки з позивачкою вона взагалі не знайома та ніколи не зустрічалася.
За наведених обставин просила оскаржене заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 .

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивачка фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не скористалася.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідачки ОСОБА_3 – адвокат Скоропад Д.О. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав наведених у ній. Водночас наголосив на порушення місцевим судом при розгляді цієї справи як територіальної, так і предметної підсудності. Також відмовився від підтримання заявленого в апеляційній скарзі клопотання про проведення відповідної експертизи підписів відповідачки на договорі поставки, додатковій угоді до нього та акті прийому-передачі майна (дробарки). 

Представник позивачки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - адвокат Борсенко О.В. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, уважав її безпідставною та просив оскаржене заочне рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 

Судом установлено, що 1 квітня 2016 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (продавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (покупець) укладено договір поставки № 01/04, за умовами якого: - продавець зобов`язалася передати у власність покупцю, а покупець зобов`язалася прийняти та оплатити обладнання (товар), зазначеного в додатку № 1 до цього договору /пункт 1 договору /; - ціна на товар установлюється у додатку № 1 за цим договором, який є невід`ємною його частиною /пункт 2.1. договору/; - продавець проводить поставку товару до 02.04.2016, дострокова поставка допускається /пункт 3.1. договору/; - поставка здійснюється силами покупця та днем виконання продавцем зобов`язання по поставці товару є день його передачі підтвердженим актом-прийому передачі /пункти 4.1., 4.2. договору/; - покупець виконує платіж у розмірі 45 000 грн до 31.12.2016, решту суми у розмірі 825 000 грн виплачує рівномірними частинами, починаючи з січня 2017 року у розмірі 75 000 гривень /пункт 5.1. договору/; - товар який поставляється - Sandvik SRP AB SE-23381 Svedala Sweden /пункт 6.1. договору/; - цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє протягом одного року, а в частині невиконаних зобов`язань – до повного їх виконання сторонами /пункт 11.1. договору/ (а.с.6-9).
Згідно з додатковою угодою № 1 від 01.04.2016 до цього договору поставки сторони узгодили між собою графік платежів за товар на 2017 рік, тобто за грудень 2016 року - 45 000 грн, а з січня 2017 року по листопад 2017 року щомісячно по 75 000 грн, що загалом складає 870 000 гривень (а.с.13). 
Відповідно до акту приймання-передачі майна від 01.04.2016 до вказаного договору поставки, складеного у м. Свалява Закарпатської області, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 передала, а фізична особа-підприємець ОСОБА_2 прийняла товар - Sandvik SRP AB SE-23381 Svedala Sweden за ціною у 870 000 гривень (а.с.12).
Оригінали зазначених вище договору поставки, додаткової угоди та акту-приймання передачі майна (дробарки), які безпосередньо в судовому засіданні під час апеляційного розгляду цієї справи були надані для огляду представником позивачки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - адвокатом Борсенком О.В., судом апеляційної інстанції оглянуті, а копії цих документів посвідчені.
Як убачається з банківських виписок по рахунку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , то відповідачкою ОСОБА_2 по даному договору поставки № 01/04 від 01.04.2016 було частково здійснено оплату за товар (дробарку), а саме: 1) 30.05.2017 на 25 000 грн; 2) 15.06.2017 на 25 000 грн; 3) 26.06.2017 на 25 000 грн; 4) 14.07.2017 на 50 000 грн; 5) 26.07.2017 на 20 000 грн; 6) 15.08.2017 на 50 000 грн; 7) 05.09.2017 на 25 000 грн; 8) 26.09.2017 на 25 000 грн; 9) 13.10.2017 на 25 000 грн; 10) 31.10.2017 на 27 000 грн; 11) 27.11.2017 на 27 000 грн; 12) 12.12.2017 на 25 000 грн, що загалом складає 349 000 грн із ціни товару в 870 000 гривень (а.с.19-30). 
З матеріалів справи видно, що 30.10.2018 відповідачка ОСОБА_2 припинила свою підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, що підтверджується відповідними відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за номером запису 26730060003054608 (а.с.197). 

1) З приводу доводів відповідачки ОСОБА_3 про порушення у цій справі територіальної підсудності.

Твердження відповідачки про те, що цей спір за територіальною підсудністю не міг розглядатися за місцем знаходження позивачки (Закарпатська область), так як відповідно до пункту 9.1. договору поставки № 01/04 від 01.04.2016 такий спір повинен був розглядатися за її місцем знаходження (Хмельницька область) «відповідно до норм процесуального права, а за нормами матеріального права країни продавця», що є договірною підсудністю сторін, яка повинна була застосована судом у даному випадку, колегія суддів уважає голослівними, оскільки як на час укладення цього договору поставки, так і на час звернення до місцевого суду з даним позовом і на час апеляційного розгляду цієї справи ані ЦПК України, ані ГПК України не передбачали і не передбачають «територіальної договірної підсудності». Така договірна підсудність сторін мала місце у раніше діючій ст. 112 ЦПК України /сторони можуть письмово визначити територіальну підсудність справи, крім справ, для яких установлена виключна підсудність/, однак ця стаття була виключена ще Законом № 2453-VI від 07.07.2010, а раніше діючий ГПК України допускав таку договірну підсудність справ лише при укладені міжнародних угод. 
Водночас як ч. 8 ст. 28 ЦПК України, так і ч. 5 ст. 29 ГПК України регламентують, що позови у спорах, які виникають із договорів, у яких визначено, зокрема місце виконання, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів /підсудність справ за вибором позивача, тобто альтернативна територіальна підсудність/. 
Як уже зазначалося вище пунктами 4.1, 4.2 цього договору поставки передбачалось, що поставка здійснюється силами покупця та днем виконання продавцем зобов`язання по поставці товару є день його передачі підтвердженим актом-прийому передачі, за яким і було передано продавцем, а покупцем прийнято дробарку саме у м. Свалява Закарпатської області, що свідчить про виконання цього договору в Закарпатській області, а відтак позивачка була управі звертатися до відповідного суду, юрисдикція якого поширюється територіально не лише у Хмельницькій області, а й Закарпатської області (альтернативна територіальна підсудність).

2) Із приводу твердження апелянтки ОСОБА_3 про порушення у цій справі предметно-суб`єктної юрисдикції.

Колегія суддів погоджується з тим, що зазначений договір поставки є договором у господарській діяльності, оскільки був укладений між двома суб`єктами господарської діяльності - фізичними особами підприємцями ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (підприємницька діяльність останньої припинена 30.10.2018). 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України апеляційний суд ураховує при виборі і застосуванні норми права до спірних відносин висновки Верховного Суду, викладені у його постановах щодо застосування відповідних норм права. 
Так, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 127/23144/18 (провадження № 14-460цс19) зазначено, що виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача зі втратою його статусу як фізичної особи-підприємця не припинились, а тому такий спір належить саме до господарської юрисдикції. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 760/13915/18 вказано, що припинення підприємницької діяльності однієї з сторін до звернення із позовом до суду не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли саме щодо виконання договору поставки, укладеного між суб`єктами господарської діяльності.
Однак колегія суддів констатує наступне.
За приписами частин 1, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (надалі – ЄСПЛ).
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно зі ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, окрім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.
При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи в порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями цивільного судочинства, передбаченими у ст. 2 ЦПК України, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Як регламентує ст. 6 Конвенції, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, а згідно зі ст. 10 ЦПК України і джерелом права, закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Статтею 13 Конвенції закріплений фундаментальний принцип, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (рішення ЄСПЛ від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції»).
У рішенні від 22.12.2009 у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечувати належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту». 
Велика Палата Верховного Суду у подібних (схожих) правовідносинах також неодноразово констатувала правомірність судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, розглянутих як судами іншої спеціалізації, з метою необхідності завершення розгляду справи задля дотримання ефективного юридичного захисту та доступу до правосуддя в контексті статей 6, 13 Конвенції (наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду: від 13.11.2019 у справі № 761/24489/17 (провадження № 14-362цс19); від 20.11.2019 у справі № 761/46959/17 (провадження № 14-306цс19); від 27.11.2019 у справі № 640/3452/19 (провадження № 14-583цс19).
Однак, вирішуючи зазначений спір, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що цей спір не підсудний судам загальної юрисдикції та повинен був вирішуватися в порядку господарського судочинства. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. А у разі відкриття провадження у справі, суд, відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, повинен був своєю ухвалою закрити провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Водночас, зважаючи на те, що позивачка ФОП ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом у травні 2019 року, тобто у межах загального трирічного строку позовної давності, оскільки згідно з умовами додаткової угоди №1 до вказаного договору поставки останній платіж у розмірі 75 000 грн відповідачкою мав бути здійснений у листопаді 2017 року, але враховуючи часткову останню сплату ОСОБА_2 25 000 грн 12 грудня 2017 року, загальний трирічний строк позовної давності для позивачки закінчувався 11 грудня 2020 року.
Свалявським районним судом Закарпатської області рішення у цій справі було ухвалено 5 березня 2020 року, а апеляційна скарга відповідачки на це рішення разом із цивільною справою до Закарпатського апеляційного суду надійшла 21 грудня 2020 року, що стверджується відміткою суду на супровідному листі Свалявського районного суду від 01.12.2020 /а.с.151/ і того ж дня 21.12.2020 було визначено склад суду по її розгляду /а.с.171/, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. 
З урахуванням наведеного, на переконання колегії суддів, дії суду першої інстанції створили позивачці перешкоди у реалізації її права на судовий захист, оскільки станом на день звернення позивачки із цим позовом до Свалявського районного суду Закарпатської області позов було подано у межах строку позовної давності, натомість на час розгляду справи в апеляційній інстанції строк звернення до суду сплив, що унеможливлює подання позивачкою нового позову до відповідного господарського суду та захисту порушеного права в межах строків установлених законом у разі закриття провадження судом апеляційної інстанції, так як сплив позовної давності за заявою відповідачки є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, а отже, розгляд цього спору, з урахуванням вимог статей 6, 13 Конвенції та усталеної практики ЄСПЛ, має завершитися за правилами цивільного судочинства задля дотримання ефективного юридичного захисту та доступу до правосуддя.

3) Щодо розгляду справи по суті, то слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями частин 1, 2 ст. 712 ЦК України регламентовано, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати в установлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За приписами частин перших статей 525, 526 і 527 ЦК України: одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає зі суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. 
Правилами частин 1, 2 ст. 509 ЦК України установлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених статтею 11 ЦК України.
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Згідно зі ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник уважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, та боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України). 
Нарахування інфляційних витрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання й є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Статтею 204 ЦК України регламентовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визначений судом недійсним (презумпція правомірності правочину). 
Колегія суддів констатує, що у матеріалах справи є відсутні будь-які докази того, що відповідачкою оспорювався в судовому порядку цей договір поставки (оспорюваний правочин) або ж його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка цього договору поставки, додаткової угоди до нього та акту прийому-передачі дробарки не підписувала є голослівними, оскільки не підтверджуються жодними наявними у матеріалах справи відповідними доказами.
При цьому самі по собі, надані до матеріалів справи апелянткою, лише витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, де слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви (повідомлення) про вчинене можливе кримінальне правопорушення зобов`язаний, згідно з вимогами частин 1, 2 ст. 214 Кримінального процесуального кодексу України, внести відповідні відомості до такого реєстру і розпочати досудове розслідування, та протокол допиту як потерпілої (відповідачки) з посиланням на відібрання від неї зразків підписів для проведення відповідної експертизи, не можуть бути належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами про доведення ОСОБА_3 обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень щодо позовних вимог ФОП ОСОБА_1 .
Водночас колегія судів зауважує, що на виконання даного договору поставки, відповідачкою аж 12 разів на протязі тривалого часу перераховувались у безготівковій формі через банківську установу позивачці значні суми коштів за поставлену дробарку на загальну суму 349 000 гривень, що не могло бути невідомо ОСОБА_3 , а відтак це поза розумним сумнівом свідчить про укладення між сторонами договору поставки, виконання позивачкою своїх зобов`язань та часткове виконання за цим договором відповідачкою своїх зобов`язань. 
Отже, установивши, що відповідачка своє зобов`язання щодо повернення позивачці решти суми боргу в розмірі 521 000 грн (870 000 - 349 000 = 521 000) так і не виконала, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з неї на користь позивачки залишку заборгованості, а також передбаченої законом пені, та на підставі ст. 625 ЦК України трьох відсотків річних від простроченої суми й інфляційних утрат.
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивачка довела належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтується на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
У ч.2 ст.376 ЦПК України роз`яснено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зважаючи на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, а саме п.1 ч.1 ст.186 та п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, ці порушення не призвели до неправильного вирішення справи, а тому відсутні передбачені законом підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
На підставі ч. 2 ст. 136, ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору в розмір 9 178,62 грн за подання апеляційної скарги, які були апелянтці відстрочені ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 23.12.2020 до ухвалення судового рішення у цій справі, слід стягнути з відповідачки (апелянтки) ОСОБА_3 на користь держави.
Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 5 березня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 9 178 (дев`ять тисяч сто сімдесят вісім) гривень 62 копійки відстроченого до ухвалення судового рішення в суді апеляційної інстанції судового збору за подання апеляційної скарги. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 листопада 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді: